Ребека Уинтърс
Осъден на любов

Превод от английски: Марина Бенева, 1993

chitanka.info

Първа глава

Андреа Майърс, последната от дванадесетте съдебни заседатели, прекрачваше прага на залата, когато обявиха:

— Съдът!

Очите й, по-скоро теменужени, отколкото сини, потърсиха обвиняемия. Заседанието продължи повече от четири часа, докато постигнат необходимото пълно единодушие. Тези часове сигурно са се сторили години на човека, чиято съдба се решаваше.

Въпреки неоспоримите доказателства, Андреа не беше напълно убедена във вината му. Може би й пречеше това, че е пастор, и не искаше да бъде ничий съдник. Съмненията й, които не се основаваха на реални показания и доказателства, забавиха решението с два часа и изнервиха останалите съдебни заседатели.

— Всички да седнат! — Белокосият съдия се обърна и попита заседателите: — Господа, взехте ли решение?

— Да, Ваша Светлост!

По време на десетдневния процес Андреа често беше наблюдавала обвиняемия. Високото му стройно тяло, излъчващо сила и властност, го отличаваше сред присъстващите. Гъстата, тъмнокафява коса, заресана назад, подчертаваше аристократично лице с прав нос и добре очертана челюст. Беше на около тридесет и пет години — типичен преуспял брокер в безупречен скъп костюм в морскосиньо. Ако се усмихнеше, щеше да е най-хубавият мъж, който някога бе виждала.

— Признаваме подсъдимия Лукас Хейстингс за виновен.

Миг, преди тълпата да се разшуми, добре облечена брюнетка от дъното на залата извика сърцераздирателно. Тя не се беше появявала от първия ден на процеса. Подсъдимият не беше женен и Андреа предположи, че хубавата дама е негова близка приятелка. Ако Андреа беше на нейно място, също не би имала сили да присъства на подобен мъчителен процес.

Съдията удари с чукчето си.

— Тишина в залата! Господин Хейстингс, ще продължим срока на определената ви гаранция, под която можете да бъдете освободен, докато присъдата влезе в сила. Ако желаете, можете да я чуете веднага.

Адвокатът на обвиняемия — жилав червенокос мъж, скочи и заяви:

— Бихме искали да бъде отложено обявяването на присъдата. Предлагаме това да стане след шест седмици…

Той не можа да довърши, защото неговият клиент го дръпна и тихо му каза нещо. Адвокатът го погледна объркано и се обърна към съдията:

— Ваша Светлост, клиентът ми желае присъдата да бъде произнесена веднага.

— Много добре. Господин Хейстингс, застанете пред мен заедно с адвоката си, господин Рич!

Андреа не можеше да свали очи от подсъдимия. Лицето му беше безизразно. Той стана бавно, без ни най-малък признак на безпокойство или тревога. Как можеше човек, обвинен в углавно престъпление, да бъде толкова самоуверен?

С достойнство, което не можеше да не предизвика възхищение, той застана пред съдията с изправена глава, сключил ръце пред себе си.

— Господин Хейстингс, имате ли да кажете нещо, преди присъдата да бъде произнесена?

— Мога само да повторя това, което вече казах. Не съм виновен и се надявам един ден да го докажа. — Дълбокият ясен и твърд глас отекна в залата.

Изявлението му смути Андреа. Никой от колегите й не се колеба при вземането на решението. Съмненията, които тя изказа преди последното гласуване, не промениха нищо. Защо продължаваше да се тревожи? Защо мисълта, че е невинен, я измъчваше въпреки непоклатимите доказателства? „Защото някога и ти, Андреа Майърс, беше обвинена в нещо, което не беше извършила.“

На нея също никой не й беше повярвал. Ужасно бе да се чувстваш предаден. Въпреки всичко намери сили да се пребори. Но съдебният процес възкреси усещането за безпомощност и безнадеждност с болезнена яснота. Дали Лукас Хейстингс страдаше по същия начин?

Съдията изискваше вината на подсъдимите да бъде доказана извън всяко съмнение. Андреа изпълни заповедта безпрекословно. Тя внимателно проучи всички доказателства, за да открие някакъв пропуск. И тъй като не можа да намери нищо, бе принудена да гласува заедно с останалите. Все пак перфектността на обвинението на областния прокурор не можа да не я учуди.

Често унищожителните доказателства не съдържат цялата истина. А понякога дори я изопачават.

Андреа се надяваше, че е постъпила правилно. Но дълбоките й съмнения в несправедливостта на присъдата не бяха изчезнали.

Тя скришом огледа другите съдии, като се надяваше, че някой може да е размислил в последната минута. Но строгите им лица даваха да се разбере, че никой не е променил решението си.

— Господин Хейстингс — започна съдията, — принуден съм да ви напомня, че в положението си на отговорен съдружник в акционерно дружество, престижно и преуспяващо като „Хейстингс, Радли и Файънс“, вашите действия, целящи измама, накърняват доверието на обществото във финансовите институции. Не намирам оправдание за поведението ви и следователно ви осъждам на пет години лишаване от свобода във федералния затвор в Ред Блъф. Тъй като вече върнахте паричната сума от собственото си имущество, ви определям шестмесечен срок, след който при добро поведение можете да бъдете освободен.

Самата дума „затвор“ накара Андреа да потръпне. Мисълта да прекара и един ден зад решетките я ужасяваше. Беше благодарна, че Хейстингс ще бъде в затвор с облекчен режим и минимални мерки за сигурност. Пол Йейтс — главният пастор в църквата, й беше споменал, че Ред Блъф е федерален затвор, в който спекуланти с високото обществено положение на Лукас Хейстингс, осъдени за укриване на данъци или измама, излежават присъдите си. Поне му беше спестено „удоволствието“ да лежи с безскрупулни убийци и опасни престъпници. Андреа не можеше да си го представи в затвор, дори и да беше нарушил закона.

Увлечена в мислите си, не усещаше, че го гледа втренчено. Колко горчивина се таеше в тъмните му очи!

Много пъти по време на процеса беше улавяла погледа му. Това мълчаливо общуване я научи безпогрешно да отгатва настроението му. Очите му често меняха израза си — от изпитателен и наблюдателен до игрив и оценяващ. Сега й се стори, че в гневния му поглед просветва объркване и болка. В този момент адвокатът му го отведе настрани. Андреа отново се запита дали не е извършена голяма грешка и невинен човек отива в затвора.

Разстроена от тези мисли, тя се обърна, за да сподели чувствата си с някой колега. Но за нейна изненада всички вече бяха напуснали залата, нетърпеливи да се върнат при семействата и работата си. Съдебните задължения усложняваха живота им. Но без тях съдебната система в страната нямаше да функционира.

Андреа хвърли последен поглед на Лукас Хейстингс. Потрепери, когато видя да му слагат белезниците. Стори й се ужасно да го третират като субект, който изведнъж е станал крайно опасен. Хейстингс напусна залата с вдигната глава, като че ли това, което ставаше, изобщо не го засягаше.

Съдружниците му, които бяха декларирали загрижеността си за него и изглеждаха видимо разтърсени от мъчителната процедура, се опитаха да го последват, но адвокатът му ги задържа. Отчаяната жена се затича към обвиняемия, но той я отмина мълчаливо.

Сълзи изпълниха очите на Андреа. Объркани човешки съдби! За няколко секунди животът на един човек и близките му беше съсипан.

Андреа знаеше как се чувства някой в подобни случаи. Преди осем години тя и годеникът й Марк пътуваха към църквата, където щеше да се състои сватбената церемония. Една теснолинейка дерайлира и се разби в тях. За броени секунди животът й бе съсипан. Марк загина. Месеци след това на Андреа не й се живееше. Но с течение на времето бе станала благодарна на съдбата за чудото, че е оцеляла. Когато се замисляше над живота си, откриваше, че е пълен с чудеса. Това я бе накарало да открие своето призвание.

Андреа се помъчи да се отърси от безрадостните мисли и се отправи към паркинга. Беше изоставила напълно работата си от десет дни и сега нямаше търпение да се върне към нея. Това беше единственият лек срещу терзанията и съмненията.

Но в съзнанието й непрестанно изплуваха моменти от процеса — унищожителните свидетелства на партньорите на Хейстингс. Те уж неохотно дадоха показания, които със сигурност биха изпратили всеки зад решетките. Андреа допускаше те да са съчинили обвиненията, измамвайки всички с идеална фалшива версия. Нещо подобно й се беше случило преди години. Човекът, който знаеше истината, беше излъгал жестоко и не й беше дал възможност да се защити.

Когато подхвърли пред другите съдии съмненията си, никой от тях не допусна, че партньорите на Хейстингс биха рискували да лъжесвидетелстват. И тя трябваше да признае, че са прави. Ако защитата не беше открила нищо подозрително в показанията срещу клиента си, тогава кой би го сторил?

Едно беше сигурно — Андреа не искаше повече да бъде съдебен заседател. Ако я поканеха, щеше да откаже, като се обоснове с крайна пристрастност към обвиняемите. Щеше да обясни, че естеството на призванието й я кара да вярва в доброто, заложено у всеки, и решенията й се основават на интуиция.

Съдбата на Лукас Хейстингс зависеше от неговите съдии. За Андреа това беше най-мъчителният дълг в живота й и тя не мислеше, че е способна отново да понесе такава отговорност.

Топлият юнски бриз развя черната й коса. Тя запали малката си кола и потегли от центъра на града към модерната църква с облените от светлина катедрални куполи.

Десет минути по-късно забързано влезе в офиса на Пол, нетърпелива да му разкаже всичко. Въпреки разликата от почти четиридесет години Андреа беше много привързана към него. Тя не помнеше родителите си и Пол й беше като баща. Винаги й бе помагал. Андреа го обичаше, възхищаваше му се и той й отвръщаше със същото. Единственият му син, Брет, бе заминал за Япония и Пол се отнасяше към нея като към свое дете.

— Като че ли процесът най-сетне е свършил? Но какво става? Къде е слънчевата ти усмивка?

— Той отива в затвора, Пол.

Изражението му стана сериозно.

— Искаш ли да поговорим?

Тя кимна и сълзи изпълниха очите й.

— Аз също гласувах — един от дванадесетте гласа.

— И сега си разстроена заради решението си. Нали гласуването на присъдата бе единодушно?

— Да, разбира се.

— Значи всички останали също са го признали за виновен?

— Точно така. — Тя избърса сълзите си. — Но все си мисля, че сме изпратили невинен човек в затвора.

Възрастният пастор седна на стола.

— Не съм изненадан. Не се засягай, но често оставяш сърцето си да те води. Светът би бил много по-добър, ако в него живееха повече хора като теб.

Андреа поклати глава с измъчена усмивка.

— Ти винаги ме щадиш.

Пол наистина проявяваше деликатност и тя знаеше защо. Като момиче беше обвинена в нещо, което не беше извършила. Това ужасно преживяване беше оставило белези в душата й. Оттогава Андреа се чувстваше длъжна да защитава всеки обвинен, осланяйки се на интуицията си. Тя добре разбираше, че това е опасно и можеше да се подведе в преценките си за хората и ситуациите.

— Аз бях единствената му надежда. Всички други съдии смятаха случая за приключен.

— Ти просто не си искала да го признаеш за виновен.

— Не знам, Пол. Далеч по-сложно е. По време на процеса усетих, че всичко е така добре изпипано и това ме накара да се усъмня. Ами ако е невинен?

— Тъжната истина е, че той няма да бъде първият невинен, отишъл зад решетките. Но дори и да е така, вече нищо не може да се направи.

— Трябваше да го видиш в съдебната зала! Потресаващо бе.

— Не се съмнявам. Но е факт, че сте го признали за виновен, като сте взели под внимание доказателствата срещу него. Така че е най-добре да не се обвиняваш в грешка. Освен това е човешко да отричаш, когато те обвиняват. От гордост! Никой не е безгрешен. Нито той, нито аз, нито ти.

— Да, прав си.

— Иска ми се да ти помогна, но изглежда само времето може да го направи. Измъчваш се заради нещо, което не зависи от теб.

— Знам.

— Андреа, иди си вкъщи и си почини. Прави нещо. Иди на пазар. Моята Констанс правеше така, когато беше тъжна. И после винаги се чувстваше по-добре.

— Благодаря ти. Ще се прибера вкъщи. Довиждане, Пол.

Тя напусна църквата и тръгна към жилището, което беше наела в по-скромната част на Албакърки. Един ден, ако продължаваше да спестява все така, можеше да си позволи малка къща. Но това време беше още далеч.

Андреа паркира до тротоара и съгледа хазяйката си — Мейбъл Джоунс, в градината пред къщата да сади петунии. Нямаше да може да се вмъкне вкъщи и да избегне обичайната канонада от въпроси. Вдовица на средна възраст, Мейбъл беше самотна и умираше за клюки, нещо, което Андреа не одобряваше. Освен това се чувстваше изтощена и не й се говореше с никой, най-малко с досадната Мейбъл. Но тя вече я беше видяла и Андреа не искаше да рискува да я обиди, защото й предоставяше голям хубав приземен апартамент на нисък наем. А беше и постоянен член на енорийския съвет. Неспособна да се отърси от потиснатостта си, Андреа излезе от колата и се приготви да посрещне Мейбъл, която се втурна към нея с лопатка в ръка. Няколко посивели кичура се бяха изплъзнали от кока й.

— Свърши ли се, пасторе, или се прибираш само да се оправиш?

— Всичко свърши. Изтощена съм.

— Само като си помисля, че хората от енорията са поверили на компанията на Лукас Хейстингс вложенията си!

Андреа нетърпеливо отвърна:

— Техните пари са непокътнати. Ако не си прочела във вестниците, той изплати всеки цент от собствения си джоб. Никой не е загубил нищо.

Думите й минаха от едното ухо на Мейбъл през другото и тя упорито продължи:

— Такъв човек не струва пукната пара. Никога не можеш да се доверяваш на красив като дявол мъж! Явно е искал да забогатее лесно от парите, които другите изкарват с честен труд. Според мен това си е стопроцентов хазарт и всички брокери трябва да бъдат разследвани. Надявам се, че си е получил заслуженото. Кажи ми какво стана!

Погледът на Хейстингс, преди да напусне залата, все още преследваше Андреа. Тя си пое дъх, за да се успокои и рече:

— Беше осъден на шест месеца. Ще чуеш всичко по новините в шест.

— Само шест месеца! — възкликна тя. Явно искаше да обсъди всичко в най-големи подробности, но в този момент Андреа отвори входната врата.

— Да. Извинявай, че няма да си поговорим, но трябва да хапна и вървя на работа. Ако ми оставиш петунии, ще ги засадя утре сутринта. Прекрасни са, Мейбъл! Градината ще стане чудесна.

Андреа се опита да хапне, но умората я надви и тя легна за малко. Събуди се след час, все още уморена. Мисълта за Лукас Хейстингс продължаваше да я преследва и докато се къпеше. Преоблече се и тръгна към църквата. Докато бе ангажирана като съдебен заседател, Пол бе поел и нейните задължения. Мисълта да отиде да пазарува, както той й предложи, не я блазнеше. Само истинска работа можеше да я отвлече от проблемите, които я измъчваха.

Когато стигна църквата, разбра, че Пол е заминал в града за среща с Младежката Християнска Асоциация и вероятно щеше да отсъства до края на деня. Това беше добре дошло за нея, защото щеше да се отдаде на работата, без Пол постоянно да настоява да си почине.

Андреа проведе дузина телефонни разговори и се зае с огромната купчина писма. Когато погледна часовника си, вече бяха минали два часа.

— Дорис? Би ли дошла за минутка, моля те? — повика тя секретарката си. Андреа застана пред остъкления шкаф, в който държаха Библията — често го използваше за огледало. Тя оправи костюма си и прекара една четка през косата си. Тежките ресници над теменужените й очи не се нуждаеха от грим и тя слагаше само коралово червило на устните.

— Не е нужно да ми се обаждаш — каза Дорис, докато влизаше в офиса. — Знам, заминаваш на болничните си обиколки. Защо не починеш тази нощ? Сигурно се чувстваш като пребита.

Ръката на Андреа наистина трепереше, когато сложи четката обратно в чантата.

— Процесът много ме разстрои. По-добре е да работя, за да не мисля за това.

— Ако някога ти се прииска да поговорим, само кажи.

— Един ден може да ти разкажа, Дорис. — Ако изобщо някога й се приискаше да говори за това, Андреа щеше да го сподели само с Дорис. — Но сега трябва да отида при Барбара Монтгомъри. Майка й е с диагноза рак и току-що е пристигнала от Южна Дакота. Барбара се грижи за нея. Помоли ме да намина. Явно майка й е доста изплашена. Трябва да си направи химиотерапия. — Тя спря за момент. — Мисля, че и Барбара е изплашена.

— Посещение от пастор Андреа е точно това, от което имат нужда.

Андреа се усмихна топло на Дорис — привлекателна руса жена, майка на три деца, не много по-възрастна от тридесетинагодишната Андреа. Бяха станали приятелки от първия момент, в който се запознаха. Не всеки в църквата я бе приел веднага след ръкополагането й преди две години. Някои никога нямаше да я приемат. Но тя се научи да се справя с подобно отношение и не допускаше да я отклоняват от постигането на целите, които си бе набелязала. Андреа прегърна горещо Дорис и й благодари.

Дорис я погледна с открита симпатия.

— Имаш много приятели, не го забравяй! Ако все още някои не са разбрали, че си цяло съкровище, могат само да съжаляват.

— Имала съм страшен късмет, когато си кандидатствала за секретарка. — Андреа взе куфарчето и чантата си. — Хорът има репетиция довечера. Ще напомниш ли на Том да заключи, когато си тръгне? Не бива да стоиш тук, докато свършат. Ще закъснееш да вземеш децата. И бездруго не ти се плаща достатъчно и не искам да стоиш извън работно време — особено в петък вечер.

— Ей, всичко е наред. Грег не е тук до следващата сряда — усмихна се Дорис. — А мама няма нищо против да позакъснея.

— Е, аз пък имам!

— А какво ще кажеш за себе си? Работиш по цял ден и никога не почиваш. Знаеш какво…

— Харесва ми да го правя. Обичам работата си.

— Ами другата обич? Любовта…

— Ти би могла да ми кажеш повече неща за това.

— Случайно узнах, че двама мъже са започнали да идват в църквата, защото са луди по теб, но ти просто не ги забелязваш. Не е много мило от твоя страна — подхвърли Дорис.

Андреа се спря на вратата.

— Знам кого имаш предвид. И двамата ми харесват, но, честно казано, никой от тях не ме вълнува особено. Освен това знаеш, че църквата няма да одобри, ако някой от служителите й се замеси в любовна авантюра с някой вярващ. Да не говорим — добави тя кисело — за господин и госпожа Слоун.

— Слоунови не живеят в този свят, а и не изразяват мнението на цялата църква, Андреа. — Колко бяха опасни Слоунови никой не знаеше по-добре от нея. — Забрави ги. Кажи ми, ако срещнеш някой, който наистина те привлича, нали няма да го отхвърлиш?

В този момент неканеният образ на Лукас Хейстингс проблесна в съзнанието й. Смутена, че той все още владее мислите й, тя отвърна:

— Да речем, че срещна някой, който ме накара да забравя Марк, тогава може би. Престани да ме гледаш така. Трябва да тръгвам. Ще се видим в неделя.

След двадесет минути паркира колата си пред висока жилищна сграда близо до центъра на града. Натисна звънеца на Барбара Монтгомъри и влезе. Качи се с асансьора до петия етаж. Посещението й трая повече от два часа. През по-голямата част от времето тя слушаше и прегръщаше Зина, майката на Барбара, която плака доста и й довери страховете и отчаянието си. Андреа предложи Зина да дойде в групата за подпомагане на хора с физически и емоционални проблеми. Можеше да й хареса и да й подейства добре. Събираха се у нея всяка втора неделя вечер. Гледаха филми или слушаха гостуващи лектори. От време на време подемаха и благотворителни инициативи.

Идеята се хареса на Барбара, но да се получи одобрението на Зина беше доста по-трудно. Андреа предположи, че би могла да срещне някой с по-големи страхове от нейните и взаимно да си помогнат. Зина премигна и след кратко колебание каза, че ще помисли. Барбара изпрати Андреа до вратата и прошепна:

— Благодаря ти, пасторе!

— Няма защо, Барбара!

Щом се качи в колата си, мислите й пак се върнаха към Лукас Хейстингс. Как ли се чувстваше първата нощ в затвора? Дори и да бе виновен, перспективата да спи заключен в килия месеци наред трябваше да е ужасяваща! Ами ако е невинен, както заявяваше постоянно?

Андреа не искаше да мисли за това и докато шофираше към дома си, опита да се концентрира върху предстоящата неделна проповед — „Не съди, за да не бъдеш съден“. Само висша сила можеше да прозре истинските намерения на човешките същества.

Мислите й се въртяха около съдбата на мъжа, чието лице неизменно преследваше съвестта й през последните десет дни. Как щеше да прекара всички тези седмици и месеци затворен в килия, след като е бил движещата сила на процъфтяващо акционерно дружество?

По време на процеса защитата беше показала образа на изключително енергична и талантлива личност. Гений на числата! Заможен, с добър произход… Защо такъв човек би извършил измама? От алчност? Едва ли.

Андреа бе съгласна със съдията, който каза, че не намира оправдание за поведението на Лукас Хейстингс. Но тя отиде по-далеч — не намираше причина за подобно поведение. Нямаше мотив, нямаше логика, независимо от фактите. Вероятно неговата вина или невинност щяха да си останат тайна.

Но както каза Пол, вече нищо не можеше да се направи. Тя беше изпълнила дълга си и сега беше най-добре да забрави. Не биваше непрекъснато да се измъчва заради Лукас Хейстингс.

Андреа служеше на енория, която имаше нужда от нейното внимание и грижи. Щеше да е най-добре да съсредоточи енергията си там, където усилията й щяха да дадат плодове.

Втора глава

Септемврийската сесия на църковния съвет най-сетне щеше да приключи. Бяха се събрали да обсъдят църковния календар. И въпреки това някои важни въпроси останаха нерешени.

— Може ли да поговорим? — помоли Пол.

Андреа кимна и се подпря на бюрото му.

— Знам за какво искаш да говорим. И мен ме притеснява заминаването на Рей. Според теб кой може да води тренировките вместо него? Шефът на компанията го иска в Калифорния веднага след Деня на благодарността. Нямаме много време да търсим подходящ заместник.

— Не знам. Да пуснем обява. Тренировките са веднъж седмично. Може някой от гимназистите да ги води. Ще намерим, не се безпокой. Рич Грийн ще замества, докато дойде постоянен треньор. Но не те извиках за това. — Той се наведе. Очите му пламтяха радостно.

— Как можеш да си щастлив при всички тези проблеми?

— Получих писмо от Брет и Сюзън. Искат да отида в Токио да видя децата. Изпратили са ми и билет.

— Пол, това е чудесно! Кога заминаваш?

— Ако замина, ще е след две седмици и ще остана две.

— Какво значи „ако“?

— Не искам да те оставям сама. Трябва да намерим нов треньор, а имаме работа и с онзи предприемач.

Усмивката на Андреа се стопи.

— Да не би да се опитваш любезно да ми кажеш, че не съм в състояние да се справя с работата без теб?

— Много добре знаеш, че не. Ще се чувствам виновен, ако те оставя сама с толкова проблеми и отида да почивам.

— Според теб как се чувствах аз, като те оставих сам и трябваше да отида в съда за десет дни? Сега мога да ти се издължа. — Андреа му се усмихна. — Стягай багажа. Аз ще се погрижа за всичко. И се обади на Брет. Време е децата най-сетне да се видят със своя чудесен дядо.

— Благодаря ти, Андреа. Това и ще направя.

Следващите две седмици отлетяха в указания и подготовка за заминаването. Дори по пътя до летището обсъждаха служебни въпроси. Когато Андреа паркираше, Пол се обърна към нея.

— Сигурен съм, че ти казах, но в случай, че си забравила, е написано на календара. Следващата неделя следобед е наш ред да изнесем проповед в затвора в Ред Блъф.

Ред Блъф! Лукас Хейстингс излежаваше присъдата си там. Последните два месеца Андреа почти беше успяла да забрави за него и за процеса.

— Пол, никога не съм изнасяла проповед в затвор.

— Е, все някога ще трябва да го направиш. Няма нищо страшно. Проповед като всяка друга.

Андреа си представи как се изправя пред мъжете в затвора и се изплаши.

— Остави ли проповедта, за да я разуча преди неделя?

— Откога аз и ти си разменяме проповедите? Това е твое задължение. — Той излезе от колата, отвори задната врата и взе куфара си. — Не ме изпращай, има още поне един час до полета.

— Но, Пол…

— Довиждане, скъпа моя Андреа. Благодаря ти много, че ме докара. Ще последвам твоя съвет и ще се наслаждавам на почивката. Щом ти си тук, няма за какво да се тревожа. Бог да те благослови. Ще се видим след две седмици.

Масивната му фигура потъна в тълпата. Прииска й се Пол да бе заминал след седмица и да не й се налагаше да води службата в затвора. Имаше вероятност Лукас Хейстингс да бъде сред присъстващите. Разбира се, Андреа можеше да се обади в ордена и да помоли някой да я замести. Но идеята не й хареса. Не бе свикнала да бяга от задълженията си. Освен това знаеше, че Пол разчита на нея, и ако разбереше, че се е уплашила, щеше да се разочарова. Главно мъже-духовници посещаваха мъжките затвори. Така че Пол й гласуваше голямо доверие, като я пращаше на свое място. Това значеше, че той има пълна вяра в способностите й. Не можеше да го подведе.

Андреа прекара остатъка от седмицата в разговори с предприемачи. Най-сетне откри един, който й вдъхна доверие и който й предложи прилична цена за ремонта на църквата. Едва й остана време да подготви проповедта си за службата в затвора. Но въпреки заетостта й, мисълта, че ще види Лукас Хейстингс, не й даваше покой.

Съдията беше казал, че ще го освободят след шест месеца при добро поведение. Интересно дали беше вярващ? Според думите на Пол много малък процент затворници посещавали църковните служби. Така че шансът да види Лукас Хейстингс сред посетителите беше твърде малък. И все пак… Ако го видеше сред другите, дали щеше да разпознае в нейно лице един от съдебните заседатели, пратили го в затвора? Бяха минали почти три месеца от онзи ужасен ден и той вероятно нямаше да свърже жената в свещеническо облекло с една от трите съдебни заседателки на процеса.

В неделя Андреа вече бе престанала да се притеснява. Щом службата в църквата й свърши, тя хапна набързо и потегли към Ред Блъф — малко селце на около дванадесет километра от Албакърки. По пътя си припомни думите, които щеше да каже от амвона. Надяваше се да достигнат до сърцата на затворниците и да им вдъхнат сили.

Охраната на входа провери самоличността й и я придружи до малкия параклис на първия етаж. Пол й беше казал, че затворниците имат собствен хор и тя го чу да пее, когато наближиха вратите. Дванадесетина затворници във военни панталони и бели ризи с къси ръкави репетираха около пианото. Появяването й естествено предизвика изумление.

Надзирателят я отведе в малката стаичка до параклиса. Вътре имаше само маса и два стола. След като надзирателят излезе и затвори вратата след себе си, Андреа отвори куфарчето. Първо облече свещеническите си одежди, после извади другите неща, от които имаше нужда за службата. Беше почти два часът. Тя отиде в параклиса и сложи единия сгъваем стол до вратата. Върху него остави копия от проповедта и някои брошури, за да могат тези, които пожелаят, да си вземат на излизане. На масичката пред амвона подреди всичко необходимо за богослужението. После се представи на хора и на пианиста и ги помоли да открият и закрият службата с химни. Те се съгласиха, удостоявайки я с нескрит интерес. Освен на посещение при свой близък, жена в затвор бе наистина рядка гледка. Особено жена-пастор.

Точно в два около двадесетина мъже на различна възраст влязоха в параклиса и заеха местата си. Андреа беше сигурна, че ще познае Лукас Хейстингс, но не го забеляза сред новопристигналите.

Въздъхна с облекчение и кимна на хора да започнат. По време на службата Андреа се успокои напълно. Тъкмо беше привършила да чете молитвите, когато охраната пусна няколко закъснели вярващи да влязат. Те тихо седнаха отзад и се заслушаха.

Андреа не беше преполовила проповедта, в която се говореше за малките прояви на добрина и мястото им в затвора, когато забеляза този, за който се надяваше да не дойде. Нямаше друг затворник с такива поразителни черти…

За миг тя се смути и трябваше да направи усилие, за да се концентрира и да продължи.

— Помнете, че когато ви освободят и се върнете в обществото, тези жестове на милосърдие могат да бъдат насочени към хора, които са по-нещастни от вас и това ще бъде оценено високо. Светът е пълен с мъка. Ближните ви имат нужда от вас и от вашата помощ. На изхода оставих някои материали на духовни теми. Ако ви интересува, можете да вземете и да ги прочетете.

След като даде благословия, хорът запя химн и затворниците започнаха да излизат един по един. Лукас Хейстингс тръгна с тях. Очевидно не я беше познал. Няколко затворници дойдоха да стиснат ръката й и да й благодарят за хубавата проповед.

Просълзен двадесетинагодишен младеж изчака храма да се опразни и помоли да поговорят насаме. Андреа го покани в стаичката. Щом останаха сами, той се разрида и я помоли да се свърже с майка му, да я увери, че се опитва да се поправи и се надява един ден тя да му прости. Съжали го и си записа адреса на майка му, обещавайки да й пише. Той горещо й благодари и си тръгна.

Андреа свали одеждите си, нетърпелива да се върне в Албакърки. Дойде й много да види Лукас Хейстингс сред такова обкръжение. Беше тежък ден и нервното напрежение си казваше думата.

Когато се върна в параклиса да събере нещата си, неочаквано Лукас Хейстингс й препречи пътя. Дъхът й спря и тя замръзна на място.

— Пастор Майърс? — Характерният му глас, който не можеше да сбърка с никой друг, разкъса тишината. — Може ли да поговорим?

Андреа не го беше виждала в други дрехи, освен в безупречните му скъпи костюми. Не беше подготвена да го види в прилепналите затворнически панталони и риза, които подчертаваха мускулестите му гърди и крака. Наболата брада, покриваща челюстта и горната устна допълваше окаяния му вид. Погледът й пробяга по косата му. Беше станала по-дълга. На свой ред той също я изучаваше. Възхитеният му поглед бавно се плъзна по извивките на тялото й, по дългите крака и финото лице. Гореща вълна заля Андреа, но в момента, в който оценяващите му тъмносиви очи се преместиха на лицето й, те се присвиха и потъмняха като абанос. Но внезапно лицето му застина в безизразната маска, която помнеше от процеса при произнасянето на присъдата.

— Ти!? — прошепна той с презрение.

Все пак я беше познал. Леко разтреперана, тя направи стъпка назад и се препъна в един от столовете.

— Господин Хейстингс! — успя да промълви, преди устата му да се изкриви в подигравателна усмивка.

— По време на онзи съдебен фарс те наблюдавах внимателно, но не си спомням никакъв белег за духовнически сан. Да смятам ли, че докато съм излежавал присъдата си, ти си била ръкоположена?

Андреа се бореше да запази самообладание. Не й достигаше въздух.

— Бях ръкоположена за пастор преди повече от две години, но не нося никакви отличителни белези, когато не съм по църковни дела.

— А може би е трябвало. Могло е да ти даде божествено прозрение — изръмжа мрачно той и скръсти ръце на гърдите си. — Какво те води в най-веселото кътче на Ню Мексико? Да не си решила да дойдеш да видиш какво прави презряната част на човечеството?

— Църковни проповеди винаги са се отслужвали тук веднъж седмично и днес просто беше мой ред.

Погледът му се плъзна високомерно по лицето и тялото й, възпламенявайки по странен начин сетивата й.

— Е, ако целта е да обърнеш в правата вяра по-голям брой хора, идеята да те изпратят в затвор, пълен с мъже, които биха убили само за да зърнат жена, е направо гениална. Изненадан съм, че още няма признаци за масови безредици.

Андреа не беше готова за разговор с Хейстингс и за секунди той проби защитата й, като я извади от равновесие. Тя се почувства уязвима и безпомощна. Запристъпва смутено от крак на крак и заобяснява:

— Тук съм на мястото на Пол Йейтс. Той е старши пастор в моята църква, но в момента е вън от страната.

Хейстингс отметна глава и гневният му смях прокънтя в приемната. Надзирателят, който седеше отвън, мигновено се обърна да види какво става.

— Страхувам се, че не умееш да лъжеш. Ти си първата жена-пастор, която стъпва зад тези стени, откакто съм тук. Още повече чу присъдата и знаеш, че съм тук. Трябва ли да се лаская, че си решила да видиш последствията от едно неправомерно съдебно решение? Да не би да си искала да провериш дали съм жив и да успокоиш съвестта си? Подозирам, че съм първият, когото си изпратила в затвора!

— Имате погрешна представа за нещата, господин Хейстингс. Да, знаех, че сте тук, и допуснах, че може да се появите на службата, но причината да дойда беше желанието ми да помогна на някои затворници да се приобщят към Бога и да намерят малко утеха.

— Което е толкова вероятно да стане в затвора, колкото ти да станеш папа!

Коленете й се подкосиха. Но тя упорито продължи да отстоява позициите си.

— Има моменти в живота на човека, когато той има нужда от духовна утеха.

Докато тя говореше, очите му изучаваха устните й, оставяйки я с впечатлението, че думите й изобщо не достигат до неговото съзнание.

— Баналностите толкова ти отиват! Трудно е човек да повярва, че не си се родила с духовен сан. Нека да изясним нещо, пасторе. Ако имаше Бог, със сигурност нямаше да съм тук.

До двадесетата си година Андреа мислеше по същия начин. Особено, когато се събуди в болничната стая, без да може да помръдне. Тя не допускаше, че враждебно настроеният мъж срещу нея някога ще се заинтересува от миналото й. Той едва ли щеше да иска да чуе нещо свързано с нейния живот. В следващия момент Хейстингс тихичко каза нещо, което я накара да изтръпне.

— Какво? Нима няма да ми изнесеш нова проповед? Нима няма да ме укориш за моята безбожност?

— Има ли смисъл?

— Много добре знаеш, че няма да има! — избухна той.

— Тогава защо дойдохте на проповедта?

— За да дам още едно доказателство за доброто си поведение. Защо иначе?

— Бихте ли ме извинили, господин Хейстингс, трябва да си прибера нещата от параклиса.

— Да не би да се страхуваш да останеш насаме с истински жив престъпник?

— Никога не съм мислила за вас като за престъпник!

Очите му проблеснаха предизвикателно.

— Значи признаваш, че си мислила за мен?

— Трудно е да се забрави вашия случай. Не е ежедневие…

— Ти изпрати невинен човек в затвора! — грубо я прекъсна той.

Андреа затвори очи. Той все още поддържаше тезата за своята невинност! Сегашното му изявление я смути още по-силно, отколкото в съдебната зала преди три месеца.

— Заседателите направиха всичко възможно да претеглят всяко доказателство.

— И предполагаш, че това ще ме накара да се чувствам по-добре. — Приближи се, но тя не се отдръпна. Беше като хипнотизирана. — Защо?

Неприкритата му горчивина унищожи и малкото останало й самообладание. Тя изпита силно съжаление, че не е намерила някой да я замести.

— Вижте, господин Хейстингс, дали вярвате, или не, си е ваша работа, но аз доста се измъчвах и…

— Разбира се! Цели четири часа, доколкото си спомням!

— Не ми давате възможност да довърша — упрекна го тя.

Но отново не й беше позволено да довърши, защото той повдигна брадичката й и се вгледа изпитателно в нея. Щом усети ръцете му да я докосват, Андреа онемя. Близостта му я обърка и смути. Не виждаше нищо друго, освен устните му, само на милиметри от нейните.

— Кажи ми, пасторе! — прошепна той тихо и санът й прозвуча отблъскващо за самата нея. — Имало ли е някога момент, в който си се страхувала душата ти да не отиде в ада? Момент, в който да си усещала безсмислието на живота? Имало ли е страдание, което да накара това красиво лице да се сгърчи в отчаяние?

Изпитваща жестока болка, Андреа искаше да изкрещи: „Да!“. Беше го изпитвала много по-често, отколкото той можеше да си представи. Но устните й отказаха да се подчинят — може би заради нещастното изражение на пребледнялото му лице.

— Имало ли е? — настоя той. В следващия момент ръката му я сграбчи и разтърси.

Тя знаеше, че тази реакция е отдушник на гнева срещу несправедливостта, извършена срещу него и му прощаваше. Но надзирателят навън беше нащрек и Андреа видя ръката му да откопчава кобура. Тя предвиди какво би могло да стане и разбра, че всичко в този миг зависи от нея. Събитията можеха да се развият по непредсказуем начин. Несъзнателно бе провокирала Лукас Хейстингс да избухне. Но охраната щеше да изтълкува действията му като акт на насилие. Андреа не би допуснала той да страда повече. Импровизирайки, тя извика достатъчно високо, за да чуе пазачът:

— Люк, скъпи, знам, каза ми да не идвам, но не можах да издържа!

След тези страстни думи тя притисна устни към неговите и обгърна врата му с ръце. Надяваше се да измами охраната. Можеше само да се моли Лукас Хейстингс да я разбере правилно и да не я отблъсне. Страховете й не траяха дълго. Почти веднага ръцете му се плъзнаха под дрехата й и я притиснаха плътно до здравото му тяло. Слабият стон на изненада му позволи да задълбочи целувката. Опасявайки се да не провали нещата, тя продължи да го целува. Въпреки че така рискуваше да забрави къде е и защо е дошла. Вкусът на устата му и допирът на наболата му брада разляха тръпки на възбуда по тялото й. Шокирана от волността му и от собствената си реакция, Андреа откъсна устните си от неговите и погледна към надзирателя. За щастие горещата им прегръдка го беше спряла. Той стоеше и ги гледаше с интерес.

Останала без сили, тя се опита да се освободи от мощната прегръдка на Хейстингс.

— Вече можеш да ме пуснеш.

Той се засмя иронично и отвърна:

— Няма начин! — Очите му й се сториха бездънно дълбоки и потайни. — Още не… — За миг Андреа си помисли, че този мъж би могъл да бъде обвинен във всяко земно прегрешение. — Не и докато не ми кажеш защо дойде да ме видиш и защо ме спасяваш от охраната.

— Вече ти казах. Дойдох на мястото на Пол, защото той ме помоли. — Андреа се почувства не само разкъсвана от чувствата си, но и от болезнения допир на бедрата му, докосващи нейните и бясното биене на сърцето му срещу дланите й. Стискайки зъби, тя прошепна: — Не мисля, че беше добра идея.

— Шокирах ли те, като се възползвах от това, което сама предложи? Забрави ли, че освен затворник съм и мъж. Трябва да признаеш, че си го търсеше. — Той се изсмя тихо и продължи: — Секундата, в която вдъхнах парфюма ти и усетих устните ти срещу моите, забравих за духовническия ти сан и си те представих без… дрехи.

— Как смееш да ми говориш така?

— Смея, защото ти се нахвърли върху мен. — Тихият му смях прозвуча демонично.

И, преди Андреа да успее да се освободи, той отново я целуна. Но този път бавно и прелъстително. Тя се опита да не му отвърне, но направи само безплоден опит да охлади страстта му. Най-лошото беше, че усети как желание обхваща тялото й, нещо, което не й се бе случвало дори и с Марк. Не бе в състояние да се бори със самата себе си. Целувката му не й остави никаква възможност за избор. Когато най-сетне Андреа успя да се отдръпне, той докосна кожата на врата й с небръснатата си буза и промърмори в ухото й:

— Да не би вече да си решила, че не си струва да ме спасяваш, дори в името на безценния ти Господ? Само трябва да кажеш на надзирателя какво стана всъщност и… Той ще се погрижи да не съм наоколо, когато ни посещават жени-пастори, достатъчно глупави да се мотаят на тази дяволска територия.

Като че ли охраната дочу част от разговора и се провикна от вратата.

— Времето изтече, Хейстингс. Връщай се в килията си!

Андреа не можеше да повярва, че най-сетне я пусна. Лукас притисна лицето й в силните си длани и го повдигна нагоре. Андреа срещна погледа му и забеляза тайнствените пламъци, които горяха в него.

— Благодаря за посещението. Може би не си имала предвид такава среща, но ти ми подари мечта, която искам да се превърне в действителност.

Без да помоли за разрешение, той отново наведе глава и притисна устни до нейните. Глух стон се изтръгна от гърлото й. Той се усмихна разбиращо и прекара палец по устните й.

— И аз се чувствам така. Сега изчезвай. Иди си вкъщи, където ще бъдеш в безопасност от големи лоши вълци като мен.

Дяволската му усмивка беше последното нещо, което тя видя, преди той да напусне стаята. Андреа се почувства замаяна и потърси опора в стола зад себе си. Когато се успокои, тя събра нещата си и напусна параклиса.

Не си спомняше как прекоси приемната и стигна до колата. Пътува като насън до Албакърки. Знаеше, че е съгрешила по начин, който я ужасяваше.

Лукас Хейстингс беше признат за виновен в случай, който другите съдии смятаха за ясен. Днес неговото поведение трябваше да я накара да мисли, че все пак е гласувала правилно. Плашеше я арогантността му. Може би основната й грешка бе, че не усети истинската му същност още в съдебната зала? Този въпрос вероятно щеше да остане без отговор, но поне нямаше вече да види Лукас Хейстингс. Андреа нямаше да каже на никой какво се случи в Ред Блъф. Дори и на Пол. С времето случилото се щеше да избледнее от паметта й, а тя щеше да промени начина си на мислене. От сега нататък Пол нямаше да има повод да казва, че сърцето управлява разума й. Вярваше, че го е надживяла.

Трета глава

— Не ми е приятно да ти го казвам Андреа, но не удряш топката правилно. Прави го ето така! — Рич демонстрира удара пред волейболната мрежа в гимнастическия салон, докато другите членове на отбора — всички тийнейджъри, наблюдаваха внимателно.

— Може би вие, момчета, трябва да застанете отпред, а аз и Лайза отзад. — Андреа се усмихна заговорнически на срамежливото момиче, което не се справяше като нея.

Рич сериозно се бе вживял в ролята си на треньор и капитан. Андреа се стараеше да следва указанията му, но всеки път, когато се опиташе да удари топката, тя неизменно отскачаше настрани. Въпреки че никога не се беше справяла добре с играта, сега Андреа искаше да го направи на всяка цена.

Турнирът по волейбол между енориите беше станал вече традиция. За да го направи по-интересен, Църковният Младежки Съюз не само обедини юношеския и девическия шампионат, но прие предложението на районния инспектор във всеки отбор да участва духовник от енорията. До края на февруари, когато щяха да се проведат състезанията, оставаха около два месеца. Тъй като докторът не позволи на Пол да тренира поради възрастта му, „удоволствието“ автоматично се прехвърли върху Андреа. Тя не беше възхитена, но нямаше как, трябваше да участва.

Няколко кичура се бяха изплъзнали от прихванатата й с шнола коса. Тя ги приглади, застана зад наказателната линия, както я беше учил Рич, и зачака. Приготви се да върне един от противниковите сервиси, но за неин ужас пак се размина с топката. Децата от двете страни на мрежата избухнаха в смях, а Рич така се запревива, че тренировката заприлича на цирк. Легнал, той риташе с крака във въздуха и удряше с юмруци по пода. Зачервена от усилията и притеснението, на Андреа й идваше да потъне в земята от срам.

— Знам, че трябва много да уча, Рич Грийн, но не съм чак толкова зле!

— Въпрос на мнение — закачливо подхвърли Мат Каранза и й изпрати прословутата си усмивка, която му беше спечелила титлата „най-хубаво момче“ в местния колеж.

— Благодаря ти, Мат, ако ти потрябва услуга само ми припомни какво стана днес — намигна му тя и се затича към дъното на залата да вземе топката. Тъкмо се беше навела над нея, когато чу подигравателен коментар:

— Всъщност децата имат точка.

Ръцете й замръзнаха над топката. Тя познаваше този глас. Той можеше да принадлежи само на един човек! Човек, който преди три месеца се кълнеше, че ще забрави. Човек, който не искаше и се надяваше да не види никога повече. Кога е бил освободен от затвора и как я е намерил?

Когато най-сетне се осмели да вдигне глава, смаяният й поглед срещна неговия. Той я гледаше изпитателно. Внезапно почувства, че тялото й не се подчинява. Спомените от последната им среща преминаха през главата й като на филм.

Лукас Хейстингс се беше облегнал на вратата. Изглеждаше по-едър от обикновено, гладко избръснат, в бели джинси и синьо-бял пуловер. Тя неволно си припомни как изглеждаше той в малката стаичка на параклиса в затвора. Наблюдавайки реакцията й, в очите му проблесна задоволство.

— Хубаво е да видя, че не си ме забравила… Както сама си разбрала, някои преживявания не могат да бъдат забравени.

Андреа си мислеше, че вече е преживяла най-унизителния момент в прегръдките му в затвора, но явно грешеше. За него бе перверзно удоволствие да й напомня нещо, което тя безуспешно се опитваше да забрави. Хейстингс знаеше, че в мига, в който я докоснеше, тя щеше да загуби контрол и това му доставяше страхотно удоволствие.

Смаяна от напълно неочакваното му идване, тя се изправи. Топката остана забравена в краката й. Андреа се канеше да му каже, че не е добре дошъл в църквата, че няма работа тук, но думите замряха на устата й. Лукас сякаш забрави за нея. Той взе топката и тръгна към децата, събрани около волейболната мрежа.

— Какво си мислиш, че правиш? — извика тя след него.

— Здравейте, деца! Казвам се Лукас Хейстингс, но приятелите ми викат Люк. — Очите му срещнаха вбесения поглед на Андреа, припомняйки й момента, когато тя извика „Люк, скъпи!“. Вълна от топлина обля тялото й. — Преподобният Йейтс ми каза, че оставате без треньор след Деня на благодарността. Понеже съм играл доста волейбол в колежа, реших да дойда като заместник.

Андреа помисли, че сънува. Беше шокирана от лекотата, с която той задържа вниманието им. Децата бяха въодушевени, че този привлекателен атлетичен мъж ще им бъде треньор. Те се радваха, викаха и задаваха хиляди въпроси: Знае ли, че състезанията са следващия месец? Знае ли някои добри ходове, които ще им донесат точки? Ще бъде ли на разположение за необходимия брой тренировки? Ще научи ли пастор Майърс как да удря топката? Последният въпрос накара всички да избухнат в смях. Те се обърнаха да видят реакцията й, но Андреа все още не бе дошла на себе си след шока, че го вижда отново. Докато едната част от нея изпитваше трепетна възбуда, другата беше ужасена от наглото му появяване на нейна територия.

Защо Пол не й беше казал нищо?

Нетърпелива да разпита стария пастор, тя бързо напусна салона, усещайки как очите на Хейстингс я проследяват до изхода и нахално оглеждат голите й крака.

Пол беше в църквата и показваше повредите в климатичната инсталация на работниците. Щом я видя, той се извини и отиде при нея.

— Какво има, Андреа? Изглеждаш разтревожена?

— Да, Пол. Разтревожена съм. Лукас Хейстингс нахълта в салона преди няколко минути и съобщи, че той е новият треньор. Бях забравила, че досега присъдата му трябва да е изтекла. Пък и нямах представа, че сте се срещали. Къде и кога? Трябваше да ми кажеш, преди да го помолиш да тренира отбора.

— Хайде да отидем в моя офис и да поговорим там.

Той каза на работниците, че ще се върне след малко и двамата с Андреа отидоха в офиса на Пол. Той затвори вратата след себе си и устреми поглед към нея.

— Сядай!

— Не искам.

Той приседна на ръба на бюрото и започна с обясненията.

— Видях го за първи път преди половин час.

— Не ти вярвам!

— Доколкото разбрах, обадил се е в църквата в четвъртък и е поискал информация. Дорис му е казала, че работим в събота. Той дойде в моя офис и помоли за разговор. Бях страшно изненадан, като ми каза името си.

— Нима?

— Каза ми, че миналата седмица е бил пуснат от затвора и искал да прави нещо полезно в свободното си време. Носеше брошурата, която си раздала в деня, когато си била в затвора. — Главата на Андреа се замая. — Каза, че твоята проповед му е направила силно впечатление.

— Не е възможно — възпротиви се тя, спомняйки си оскърбителния начин, по който й беше говорил, и непочитанието, което беше проявил към всичко свято.

— Възможно е — продължи Пол, неосъзнаващ хаоса на чувствата й. — Но очевидно си направила много добро впечатление.

— Не. — Тя поклати глава. Трябваше да му каже истината.

— Не бъди толкова скромна. Разбира се, бях въодушевен от молбата му и казах, че имаме доста проекти, изискващи доброволци. Когато прегледахме списъка, той каза, че ще е най-полезен в спортния сектор. След като му съобщих, че всички са в салона, реши, че е добре да започне веднага. Това е отговорът на нашите молитви, Андреа.

Тя не знаеше какво да мисли. Погледна смутено встрани. Опитваше се да схване факта, че с един-единствен ход Лукас Хейстингс беше успял да влезе отново в живота й. Андреа не можеше да го понесе.

— Мислех, че поради загрижеността ти за него по време на процеса ще бъдеш доволна да узнаеш, че сега е свободен. Исках да те изненадам и затова не те предупредих. Гордея се с теб, Андреа. С едно посещение в затвора си направила чудеса.

— О, Пол! — Андреа не издържа и му разказа всичко, освен интимните моменти в обятията на Хейстингс. — Може би сега разбираш защо съм толкова разстроена. Не ми се вярва да е дошъл, за да помогне на някого. Не му вярвам и не смятам, че е разумно да му разрешим да работи с отбора. Нека бъдем откровени — той е бивш затворник и не е това, което търсим за пример на младежите. Ако бях помолила някой да ме замести онзи ден, сега нямаше да сме в това положение. Вината е моя и аз поемам отговорността. Ще му кажа, че сме променили решението си и не искаме да работи тук.

Последва дълга пауза, преди Пол да каже:

— Знаеш ли, живял съм достатъчно дълго и мислех, че няма какво повече да ме изненада, но ти току-що успя да го направиш. Андреа, защо заемаш тази позиция? Какво те накара да промениш мнението си? Знам, че е бил груб с теб в затвора, но след всичко, което е преживял, да не очакваш да те целуне?! Теб — една от съдебните заседатели, изпратили го в затвора?

Тя наведе глава. Не беше в състояние да отговори. Твърде много чувства бушуваха в нея.

— Независимо дали е виновен, или не, той е платил дълга си към обществото и до края на живота си ще живее с петното на затворническото си досие. Би ли му попречила точно сега?

— Разбира се, че не. Просто не искам да имам никакво вземане-даване с него. — Андреа не си признаваше, че той събуждаше в нея страстта и това я плашеше най-много.

— Не може да бъде! Нима това си ти — Андреа, която познавам и обичам! Лукас Хейстингс също е едно от чадата Божии и има нужда от помощ и утеха.

— Пол, Бетси Слоун е в отбора. Какво ще стане, когато родителите й разберат, че сме взели бивш затворник за треньор? Знаеш, че ще имаме неприятности. Трябваше да чуеш и Мейбъл Джоунс по въпроса. Запомни думите ми! Когато новината се разчуе, няма да можеш да събереш и половината отбор.

— Затова го накарах най-напред да им каже истината. Нека децата да решат.

— Те веднага го харесаха и ще го защитят, ако се наложи. Той им взе ума, още щом се появи в залата.

— Той определено има… някакво излъчване.

Андреа по-скоро би умряла, отколкото да признае, че Пол е прав.

— Мисля, че не ти е казал, но не вярва в Бога.

Пол поклати глава.

— Не е станало дума. А и повече ме интересува какво прави. Бъди честна, Андреа. Ти самата знаеш, че нещата невинаги са такива, каквито изглеждат.

Тя потръпна. Думите му напомняха за дома й.

— Това, което знам, е, че направих голяма грешка, като отидох на твое място в затвора и сега си плащам. Ако нямаш нищо против, аз си отивам. Каквото и да стане в салона, по-добре ще е да не съм там. Ще се видим утре. Съжалявам, че те разочаровах. Трябва ми малко време. Искам да остана сама с мислите си.

Преди Пол да успее да каже нещо, тя напусна офиса.

Отиде и се преоблече. Бе си сложила джинси и яке — дрехи, напълно подходящи за студения януарски ден.

Андреа махна на работниците на излизане и тръгна към паркинга. Не можеше да не забележи бледозеленото БМВ на паркинга до крайслера на Пол и микробусчето на работниците. Не всеки затворник излизаше от затвора и си позволяваше такъв разкош. Андреа запали икономичната си малка кола и подкара към магистралата. В този момент строгото изказване на Мейбъл за брокерите изплува в съзнанието й. До утре енорията щеше да е настръхнала от новината и Мейбъл щеше да преследва Андреа за всяка подробност.

Спря да си купи хамбургер. После няколко часа безцелно се разхожда из града. Имаше нужда от разтоварване, преди да се прибере и да прекара още една безкрайна безсънна нощ. След процеса й трябваха няколко седмици, за да спре да мисли за Лукас Хейстингс. След посещението й в затвора преди три месеца й трябваше повече време. Сега всичко започваше отначало. А тя не знаеше лек срещу това. Дори и да поискаше да я преместят в друга енория, в друг щат, пак щеше да й отнеме много време да възстанови вътрешния си мир. Мейбъл го беше нарекла красив като дявол. Сатана! Описанието беше много точно, имайки предвид очевидната му склонност да създава неприятности. Сега, когато вече беше извън затвора, без материални затруднения и работа, която да държи зает острия му като бръснач ум, той нямаше по-добър начин да прекарва времето си от това да я напада. А тя беше достатъчно глупава да му се противопоставя.

Андреа усети лицето си да пламва при спомена за трепета, който устните му бяха предизвикали тогава, и собственият й страстен отговор. Сграбчвайки волана здраво, тя обърна и подкара към къщи. Когато стигна до съседите си, й хрумна, че може би той има нужда от треньорската работа, докато си уреди живота.

Прибра се, изкъпа се и се приготви да си легне. После седна на бюрото и нахвърли посланието за църковния седмичник. Писа, докато моливът не се изплъзна от уморените й пръсти.

Андреа не си спомняше кога за последен път беше закъснявала за църква, но след появата на Лукас Хейстингс в добре уредения й живот нищо вече не беше същото. Чувстваше се емоционално и духовно несигурна, нещо, което не се беше случвало от ръкополагането й за пастор.

Младшият хор започваше в осем и половина, следваха класове от девет и петнадесет. Неделната служба започваше в десет и половина. Обикновено Андреа пристигаше в църквата около седем, за да отвори библиотеката за учителите, да отговаря на телефона и да се увери, че всичко ще протече гладко през деня. Но точно тази сутрин тя паркира пред църквата в десет без петнадесет. Всичко изглеждаше нормално. Тя се промъкна незабелязано и забърза към офиса. След като заключи вратата, навлече одеждите си и тръгна към входа на църквата, за да поздрави идващите. Пол беше въвел този обичай преди години. Андреа одобряваше методите му на сближаване с хората, на които служи.

Членове на хора вече се събираха в залата. Познатите звуци на фуга от Бах изпълниха църквата. Тя побърза да заеме мястото си до Пол срещу входната врата.

Пол й намигна, докато разговаряше с едно младо семейство, наскоро преместило се в тяхната енория. Беше разбрал защо е закъсняла.

Хората се бяха върнали от коледните си ваканции и залата се напълни бързо. Андреа прегърна някои от тях и ги разпита как са. Те бяха нейното семейство. Здрависа се с новодошлите и им каза да си вземат проповеди и брошури, като си тръгват.

— Зина! — възкликна тя учудено, когато видя Барбара и майка й.

— Добро утро, пасторе! — поздрави старата жена. — Имах доста спокойна седмица и се чудех дали е удобно да дойда на срещата довечера?

— Разбира се! Очаквам с нетърпение да те видя. Чакам ви в седем.

— Ще дойдем! — увери я Барбара.

Андреа автоматично се обърна да поздрави следващия и протегна ръка, която потъна в голямата длан на Лукас Хейстингс. За неин ужас, точно зад него стоеше Марго Слоун. През цялото време Андреа подсъзнателно се чудеше дали Лукас ще се появи. И сега изпита удоволствие от топлината на допира му. Без съмнение той усети реакцията й. Това я притесни. Още повече, че Марго Слоун ги наблюдаваше подозрително. Разбира се, тя не можеше да има представа за сложните отношения между тях. Андреа вдигна поглед смутено и видя подигравателно предизвикателния израз в очите му.

— Ще ме порази ли гръм, ако ти кажа колко хубаво изглеждаш в духовническите си одежди? — Той се усмихна и подръпна ръката й, притегляйки я към себе си. — Не е чудно, че мъжете не престанаха да говорят за теб. Беше достатъчно умна да не се появиш отново в затвора. Невероятните ти теменужени очи можеха да предизвикат вълнения.

Андреа се чудеше как да се отърве от него. В бързината тя каза:

— Шестте месеца зад решетките не са те вразумили. Не рискуваш ли да си лепнеш още някоя присъда?

Той се засмя тихо и стисна ръката й силно. Обезоръжаващата му усмивка превръщаше заплахите й в глупави безсмислици. Бе подвластна на чара и сексапила му и сърцето й примираше, щом бе наблизо.

— Не вярвам някой мъж, бивш затворник или не, да е бил арестуван за това, че е направил комплимент на хубава дама, пък била тя и пастор.

Докато говореше, палецът му уж случайно галеше дланта й. За неин ужас докосването му й доставяше удоволствие. Андреа беше сигурна, че Марго Слоун можеше да каже точно какво става.

— Задържаш опашката — процеди тя през зъби. — Службата ще започне всеки момент. Да не би затворническият живот напълно да те е лишил от всякакво благоприличие?

Тя се опита да изтегли ръката си от неговата, без Марго Слоун или някой друг да забележи, но опитът излезе безуспешен.

— Ще те пусна при едно условие.

Лицето й пламна.

— Невъзможен си!

— Искаш ли да го чуеш? — продължи той предизвикателно. Андреа срещна дръзкия му поглед. — Имаме недовършена работа. Ще дойда довечера у вас.

— Довечера съм заета.

— Лайза Дженингс ми каза за групата, която се събира у вас всяка втора неделя вечер. Възнамерявам да посетя сбирката. До скоро, пасторе!

Той пусна ръката й и влезе с вбесяващо безгрижие в църквата. Тя не се съмняваше, че Хейстингс ще го направи и ще се появи довечера в дома й. Той знаеше, че тя не го иска и това го правеше още по-решителен. Лайза беше го убедила, че ще бъде добре дошъл, защото срещата била за всеки, който иска да дойде и да намери разбиране и приятели.

Лукас Хейстингс беше накарал да проговори най-свитото, най-тихото момиче в групата. Без да иска, Лайза беше казала всичко, като в същото време той я беше накарал да се почувства, че е необходима на другите. Това за пореден път й доказваше колко умее да завладява хората, стига да поискаше.

— Добро утро, пасторе! — Пискливият глас на Марго Слоун стресна Андреа.

Обвинението в погледа й я разкъсваше.

— Госпожа Слоун! Как сте?

— Смятах да поговоря с преподобния Йейтс за неговата безотговорност да наеме бивш затворник за треньор на децата. Но след това, което току-що видях, явно не е стигнал до такова безсрамно решение сам.

Андреа искаше да й каже, че съвсем не е насърчила Пол, а по-скоро е изложила на риск отношенията си с него, но се отказа. Марго никога не е искала да приеме Андреа за свещеник и беше превърнала в своя лична цел да разгласява и най-малките й грешки.

— Ако това толкова те тревожи, моля те, отнеси се към църковния съвет. Говори с Хал Неф, ако искаш да свикаш среща. Той е новият председател. — Тя прекъсна изречението си, защото Пол беше влязъл вече в църквата. — Извинете ме, моля! Службата започва.

Без да дочака отговор, Андреа забърза да заеме мястото си зад хористите, които бавно започнаха в такт с музиката. Тя се опита да задържи погледа си на прекрасните витражи. Не можеше да забрави, че Хейстингс е сред посетителите и присъствието му я смущаваше.

Всичко изглеждаше толкова нереално! Не бе и предполагала, че животът й отново ще се обърка.

Службата продължаваше обикновено час и петнадесет минути. За това време Андреа се отдаваше на Бога, но сега чувствата я задушаваха. Безпомощна да възпре мислите си, тя с ужас осъзна, че те все се връщат към мъжа, чието впечатляващо красиво лице и изискано облекло го открояваха сред останалите присъстващи в църквата.

Точно след процеса Андреа си бе мечтала за Лукас Хейстингс. Как го среща при други обстоятелства и го опознава по-добре. Но това беше, преди да изпита тъмната страна на непредсказуемата му личност. Срамът отново я завладя, като си спомни как обви врата му с ръце и приближи устни към неговите само за да го защити пред охраната. Никога не беше мислила, че целувката му ще изтрие целия свят от съзнанието й. Толкова дълбоко беше смущението й, че вдъхновената проповед на Пол почти не стигна до нея. Андреа успя да се концентрира с огромно усилие на волята. Това, което чу, я накара да мисли, че ако някой в църквата има задни мисли или лоши чувства към другите, думите на Пол биха го накарали да се вгледа в себе си и да се разкае.

Без съмнение Лукас Хейстингс и желанието му да служи на обществото бяха подсказали темата на Пол. Тя не можеше да не се възхити от стария пастор. Точно тогава погледите на Андреа и Хейстингс се срещнаха.

Това я върна в съдебната зала, в онези няколко мига, когато очите му излъчваха толкова дълбока болка и объркване, секунди, преди белезниците да щракнат около китките му и той да бъде отведен в затвора.

Въпреки че беше платил за деянието си и беше готов да заеме мястото, което по право му се падаше в обществото, съмненията относно вината му лумнаха в съзнанието й по-силно от всякога. Уплашена от мислите си, Андреа побърза да се оттегли през страничната врата преди края на службата и отиде право в офиса. Постоянен поток от хора за потвърждения, благословии и сватби я държа достатъчно заета, за да не мисли за него. Така тя нямаше време да се тревожи как ще протече вечерта. Поне докато не влезе в колата си и не потегли към къщи.

Тогава мисълта какво би могло до се случи, ако остави Лукас Хейстингс да влезе в нейния дом, нахлу в съзнанието й с пълна сила. Андреа наруши няколко пътни знаци и едва не се сблъска с някаква кола. Шофьорът изруга ядосано. И с право. Бяха се разминали на милиметри.

Андреа не се съмняваше, че неадекватните й реакции се дължат на завръщането на Хейстингс в живота й. Трябваше да се накара да забрави за всичко, случило се преди три месеца в затвора и да се опита да се държи нормално. Иначе беше обречена на презрение и осъдително отношение от страна на всички, които я познаваха.

Четвърта глава

Андреа огледа деветте души, събрани в дневната. Барбара и майка й не бяха дошли все още. Лукас Хейстингс също.

Като имаше предвид колко обича да я изненадва, тя предполагаше, че може изобщо да не дойде. Мъж, който беше прекарал шест месеца в затвора, беше способен на всичко. Андреа жестоко негодуваше срещу този натрапник в живота й.

Бедата беше, че нямаше кого да обвини, освен себе си. Тя беше виновна за всичко. Целия следобед стомахът й се свиваше, щом си помислеше за предстоящата вечер. Всеки път, когато на вратата се звъннеше, тялото й се обливаше в пот. За пореден път погледна часовника.

— Седем без десет. Очаквам още няколко души да дойдат, но явно ще закъснеят. Да пуснем филма, за да можем после да поговорим за него. Казва се „Отиграване на кризисни състояния“. Взех го от един професор по психология в Оукланд. Не съм виждала по-добро разглеждане на въпроса и мисля, че цялата енория трябва да види филма.

— Мога ли да помогна — предложи Нед Стивънс с широка усмивка и загаси лампите, когато Андреа включи видеото.

Той беше един от мъжете, за които Дорис беше споменала, че се интересуват от Андреа. Това не беше първото събиране, на което той присъстваше. Беше дошъл по-рано, като изяви желание да помогне да подредят сгъваемите столове, заети от църквата. Това я караше да смята, че Дорис е права.

Нед беше разведен — съпругата му го беше напуснала. Той беше фармацевт по професия и се бе преместил в енорията с двете си малки деца. Андреа не беше срещала по-мил човек от него. Но не изпитваше никакви чувства към този мъж и не можеше да допусне други отношения, освен като между пастор и вярващ.

Тъкмо беше седнала на дивана, когато на вратата се позвъни. Тя стана нервно и тръгна да отвори, но Нед я изпревари. Вместо Лукас Хейстингс в стаята влетя Мейбъл. Андреа беше на ръба на нервната криза от напрежение и се подпря на стената, за да се съвземе.

Досега Мейбъл не беше идвала на неделните събирания, което значеше, че Марго Слоун е била доста заета с телефона. Андреа благослови тъмнината и скри лице в ръцете си, чудейки се как да се справи с положението.

Въпреки че филмът предлагаше решения на най-разнообразни проблеми, в него нямаше дори намек за справяне с тип като Лукас Хейстингс. Андреа сериозно се замисли дали да не отпрати гостите си за останалата част от вечерта и да отиде да спи у Дорис.

— Телефонът звъни — извикаха едновременно няколко души от групата.

Смутена, че е потънала така в мислите си, тя благодари и отиде в кухнята да вдигне. Андреа можеше да си позволи само един телефон и той се намираше там, където й беше най-удобно да говори, да закусва и да си пише едновременно.

Поколеба се за миг, преди да вдигне слушалката, уплашена, че може да чуе гласа на Хейстингс. Беше Барбара, която каза, че майка й е твърде уморена, за да дойде на събирането. Андреа я увери, че всичко е наред и че ще мине по някое време през седмицата да я види.

За момент се успокои и се почувства в безопасност. Остави вратата между кухнята и дневната отворена. Вече беше сигурна, че Лукас няма да дойде, защото вече беше доста късно. Но грешеше. Изневиделица две силни ръце я хванаха за кръста и я задържаха.

— Съжалявам, че закъснях — прошепна той в мрака. Нарочно или не, устните му докоснаха бузата й. — Влязох, докато говореше по телефона.

Няколко души, включително Нед и Мейбъл, се обърнаха към тях. Андреа не можеше да повярва, че някой може да се държи толкова дръзко. Но тялото й вече отговори на докосването му и тя се намрази заради възбудата, която изпитваше при най-малкия контакт с него.

— Никога не си съжалявал за нищо в живота си — промърмори тя ядосано, толкова гневна на себе си, колкото и на него.

Без да се интересува какво ще кажат другите, тя се освободи от прегръдката му. Той не я задържа и това я изненада. Имаше няколко свободни стола пред телевизора, но Лукас избра този до Нед. Андреа предполагаше, че столът е запазен за нея. Намръщената физиономия на Нед го потвърди. А арогантната усмивка на Лукас Хейстингс говореше, че добре осъзнава какво е направил. Андреа отново се опря на стената. Този път успя да потисне гнева си. Лукас Хейстингс живееше по собствени закони и нямаше да спре пред нищо, за да получи това, което си бе наумил.

Хейстингс я шокираше всеки път. Ядосваше се, че не може да предвиди поведението му и да тушира поне някой негов ход. Какво я беше подтикнало да го спаси от охраната в затвора? Как бе могла да направи нещо толкова безразсъдно?

Щом филмът свърши, Нед стана и запали осветлението, но обичайната му топла усмивка беше изчезнала. Едва ли бе пропуснал да забележи интимната прегръдка между нея и Лукас Хейстингс. Сцената несъмнено беше довела до погрешни изводи и разпространението на новината беше въпрос на часове.

Андреа би дала всичко, за да изчезне от стаята. Търсейки изход, тя махна на Диана Майлс да й помогне със закуските. Те нарязаха домашния шоколадов сладкиш с орехи и го сложиха в чинии с топки сладолед. Помоли Диана да сервира. Когато вече нямаше извинение да стои в кухнята, Андреа се върна в дневната, носейки поднос с чаши, който остави на масичката за кафе, така че всеки да може да си вземе. Тя взе една чаша за себе си и седна възможно най-далеч от Хейстингс. Опитваше се да игнорира присъствието му и да се включи в разговора, който се водеше около нея. Едва-що беше седнала и Мелани Хол, една от редовните посетителки на събиранията, каза:

— Хайде, пасторе, чакаме те. Люк се притеснява и иска да го представиш. Според него ти си го вдъхновила да дойде при нас в църквата.

Андреа се задави и разля водата по розовия велурен стол, който бе заела от Мейбъл.

Срамежлив! Ама че майтап! Тя не смееше да вдигне поглед от страх да не си изпусне нервите.

— Мисля, че пасторът се страхува да не ме засегне… — Уж тихите му думи прокънтяха в неловката тишина. Андреа вдигна глава, но той беше се обърнал и не можа да види изражението му. — Проблемът е, че прекарах шест месеца във федералния затвор в Ред Блъф по обвинение в измама.

Откровената му декларация привлече вниманието на всички. Включително и на Андреа. Тя очакваше Хейстингс да каже на всички, че не е виновен, но той не го направи. Възхищаваше му се, че каза истината, без да опита да се защити, и в същото време сякаш нещо в нея се сви като цвете, което вече слънцето не огрява. Може би щеше да признае, че наистина е нарушил закона.

— Но ти си платил дълга си и вече всичко е зад теб, нали? — намеси се Арнолд Лемс.

Арнолд беше принуден да обяви банкрут преди няколко години. Сега си беше намерил нова работа и се мъчеше да се разплати с кредиторите. Но това нямаше да стане нито бързо, нито лесно.

Хейстингс се премести по-напред със сгъваемия си стол.

— Никога няма да забравя това, което преживях в затвора. Да, аз излежах присъдата си и бих искал да се върна в обществото и да уредя живота си наново. — Думите му звучаха напълно сериозно. Андреа се заслуша в чудесния тембър на гласа му. — От дете помня една песен. Беше: „Когато бях в затвора, ти дойде да ме видиш“. Бях я забравил, но когато пастор Майърс дойде в Ред Блъф, си я спомних. — Андреа го погледна невярващо. За момент си помисли, че те са сами в стаята. — Бях се разбрал с охраната и след проповедта говорих с нея. Страхувам се обаче, че казах някои неща, които не трябваше да казвам. Всъщност поведението ми беше толкова лошо, че спокойно можех да бъда преместен в друг затвор. — Той я погледна. — Никога няма да забравя какво направи пастор Майърс за мен. Тя ме утеши в най-тежкия час. — Вълни топлина заляха тялото на Андреа, като си спомни интимния характер на утешението. — Ще ви учуди ли, ако ви кажа, че никой не е правил подобно нещо за мен?

Сълзи напираха в очите й. В стаята беше тихо. Явно и другите бяха развълнувани от думите му. Те звучаха толкова искрено, че Андреа не вярваше на ушите си.

— Не ме учудва — промърмори Арнолд със задавен глас. — Изобщо Андреа има златно сърце.

Мелани въздъхна, изразявайки чувствата на цялата група. Както винаги, изключение правеше Мейбъл, която изглеждаше толкова сериозна, че беше трудно да се каже какво мисли.

— Люк, всички разбрахме за миналото ти. Какви са плановете ти за бъдещето?

Андреа не смееше да си признае, че искаше да чуе отговора точно на този въпрос.

— Повечето хора не знаят, че щом веднъж си обвинен в такъв род престъпление, Борсовият Съвет за Сигурност те отстранява от работа за пет години.

— Значи сега си безработен? — попита Диана.

— Точно така.

— Трудно е да си намериш работа, когато хората знаят, че си бил в затвора, нали? — злорадо предположи Мейбъл.

Андреа се ядоса от липсата на такт у нея. Тя не беше в състояние да изпита състрадание и разбиране към друго човешко същество.

Люк остро изгледа старата дама.

— Още не знам отговора на този въпрос, но имам някои планове.

— Магазинът до нас има нужда от касиер — намеси се Ради Ормсби, страстна почитателка на бейзболиста Лу Герик. — Разбирам, че не е много подходящо за теб, но все е нещо, щом си без пари.

Думите й отприщиха порой предложения и скоро всеки, дори и Нед, имаше идея къде Лукас би могъл да намери работа. Те, разбира се, не можеха да знаят, че той има неограничен източник на доходи.

— Ценя предложенията ви — каза Лукас и погледът му обходи събралите се — и ако никой от плановете ми не се осъществи, ще ви кажа.

— Пастор Майърс е помогнала на много хора в енорията ни да си намерят работа — каза Арнолд. — Тя ме насочи към работата, на която съм сега, и ме препоръча.

Люк вдигна глава и погледна Андреа. Той умееше да омагьосва публиката си. Топлият й отклик беше съвсем естествен.

— Тя и пастор Йейтс вече направиха достатъчно. Може би някои от вас не знаят, но аз съм новият треньор на волейболния отбор.

Мейбъл го изгледа, като че ли беше извънземен.

— Имаш ли необходимата квалификация?

— Освен, че играех всеки ден в затвора, съм бил и капитан на университетските отбори по волейбол и бейзбол в Принстън.

Изведнъж Андреа скочи и започна да събира чашите и чиниите. Тя си даде сметка, че до тази вечер е познавала само една малка част от Лукас Хейстингс — като връх на айсберг, който едва-едва се подава над водата. Беглият поглед към мистериозните дълбини под повърхността я очарова и смути.

Нед я последва в кухнята.

— Другите се готвят да си тръгват. Бих искал да остана да помогна. Имаш ли нещо против?

Андреа очакваше такова предложение от негова страна. Тъкмо се канеше да му каже, че лична връзка между пастор и вярващ е невъзможна, когато видя Люк на две крачки зад Нед да носи още чаши и салфетки.

— Уредих си среща с пастора още в църквата — каза Люк с мила усмивка.

Андреа беше ужасена от дързостта му. Със сигурност това не можеше да бъде същият мъж, който само преди минути я беше убеждавал в чувствителността и уязвимостта си.

— Друг път тогава — промърмори Нед посърнал и излезе от кухнята.

Андреа тръгна след него, за да му обясни, но в момента, в който влезе в дневната, всички се втурнаха да й благодарят за вечерта и докато й пожелаят лека нощ, Нед вече беше изчезнал.

— Най-сетне сами! — каза Люк иззад гърба й. — Мислех си, че никога няма да си отидат.

Андреа се обърна рязко. Движенията й бяха нервни и несръчни, докато преместваше леките мебели по местата им. Той беше толкова близо — непредвидим, привлекателен и предизвикателен… Изглеждаше така, сякаш шестте месеца затвор не бяха навредили ни най-малко на интелигентността и силата му. Физическото му присъствие беше толкова осезаемо, че Андреа трябваше всеки миг да си напомня кой е и какво беше направил.

— Това е твърде нелюбезна забележка, като се има предвид как току-що спечели симпатията им с няколко добре подбрани изречения.

— Истината не се нуждае от повече — каза той с делови тон. — Нека да изясним нещо. Намирам членовете на енорията честни, загрижени и благочестиви хора и с нетърпение очаквам да ги опозная по-добре. Но не тази вечер.

Андреа сграбчи един от сгъваемите столове и го отнесе в килерчето, което използваше за склад. Той й отвори вратата. Когато остави стола до стената, тя разбра, че е направила грешка. Голяма грешка. Щом се обърна да излезе, Хейстингс блокира изхода.

— Нямаш представа колко дълго чаках този момент.

Игривостта беше изчезнала от гласа му. Пулсът на Андреа се усили. Тя разбираше за какво говори той. От момента, в който го видя миналата седмица, искаше да я целуне.

— Радвам се да науча, че в затвора сте имали духовно прояснение, господин Хейстингс.

Дяволитата му усмивка я ядоса. Тя беше хваната в собствения си дом като в капан от мъж, който измъкваше от нея физически отговори, които променяха представата й за самата нея. Караше я да осъзнава, че е жена от плът и кръв, с желания и страсти. Караше я да жадува неща, които беше пропуснала, преживявания, с които отдавна се бе простила… И той го знаеше. С това негово шесто чувство…

— Последния път, когато бяхме заедно, те чух да ми казваш „Люк, скъпи!“.

— И двамата знаем защо го направих.

— Допускам, че жестът ти не беше само проява на алтруизъм.

— Не мисля така.

— Защо? Защото не искаш да си признаеш, че ме желаеш толкова, колкото и аз теб? Не си го признаваш заради работата ти или заради миналото ми? Или по малко и от двете? — Тя отстъпи назад в килера. — Защо не се върна в затвора? Да не би, защото си се страхувала, че същото нещо може да се повтори?

Тя изсъска през зъби:

— Затворническата служба е работа на Пол.

— Така и трябва да бъде. Мъжка наказателна институция не е място за жена като теб. Въпреки че много исках да те видя отново, мислех, че съм те изплашил прекалено и няма да се върнеш.

— В момента ме плашиш, без дори да си ме докоснал.

Очите му се присвиха.

— Това беше най-голямата ми грешка. Че те докоснах.

Тя нервно пъхна ръце в джобовете си.

— Не виждам какво постигаме с този разговор.

— Не съм съгласен. По време на процеса, ден след ден, се опознавахме и…

— Това е абсурд!

Но той продължи да говори:

— Още в началото разбрах, че обвинението е нагласено и вероятно ще загубя делото. Затова започнах да си мисля за теб — че си говорим, че те прегръщам, че те докосвам. Но не бях подготвен за това, което стана, когато моят чернокос ангел се появи в затвора и ме прие в обятията си с целувка, за която всеки истински мъж би дал живота си.

Андреа се задушаваше от думите му, а той сякаш четеше мислите й. Не смееше да го признае, но Люк беше описал собствените й чувства, собствените й реакции по превъзходен начин.

— Мисля, че затворът е разрушил чувството ти за преценка на събитията.

— Напротив. Изясни ми много неща.

— Ако настояваш да говорим за това, имаш ли нещо против да го направим в дневната, а не тук в килера. Аз… Аз страдам от клаустрофобия.

— Ако страдаше от клаустрофобия, нямаше да дойдеш в затвора, където вратите се заключват зад гърба ти на всеки метър.

Мисълта му работеше бързо.

— Какво искате от мен, господин Хейстингс?

— Люк. И знаеш какво искам.

— Разбира се, в живота ти има друга жена…

— Имаше няколко, но никоя не е оставила траен спомен. И със сигурност никоя не е направила това, което направи ти.

Коментарът му можеше да се тълкува по много начини.

— Ами младата дама на процеса? — попита тя, преди да успее да спре.

Изражението на лицето му се промени.

— Тя е съпруга на мой много близък приятел, който загина в самолетна катастрофа преди няколко години. Към нея изпитвам само приятелски чувства. Не бъркай двете неща. Това, което изпитвам към теб, е различно.

— Страхувам се, че постъпих необмислено и смутих усамотението ти.

— Имаш предвид самотния ми ад. Ти си загадка за мен, пасторе. Гласува срещу мен на процеса, а после ме спаси в затвора.

— Ако имаше неприятности с охраната, аз щях да съм виновна. Ти страда достатъчно. Не исках да ти причинявам повече болка.

— Кажи ми, ти ли беше съдебният заседател, който задържа гласуването? Толкова дълго се бавихте, че започнах да се чудя дали все пак няма някаква надежда.

— Страхувам се, че това е вътрешна информация и…

Очите му просветнаха.

— Ти си била! Знаех го.

Андреа не можа да го отрече.

— Доказателствата срещу теб бяха твърде много и твърде едностранни. Не можех да си представя човек с твоя интелект и познаване на борсата да направи детски грешки. Но в края на краищата нямах друг избор, освен да гласувам за осъждането ти.

След дълга пауза той каза:

— Благодаря ти за откровеността.

Лицето й пламна:

— Но поведението ти в затвора ме накара да се съмнявам в невинността ти. И колкото по-дълго ме държиш в този килер, толкова повече се убеждавам, че съдът е гласувал правилно.

Тихият му смях я възбуди. Тя болезнено усети сексапила му.

— Щом чувствата ти към мен са такива, няма значение дали ще направя това, което искам, или не. Мога само да прибавя още една черна точка в досието си.

— Стойте далеч от мен, господин Хейстингс!

Беше страшно да се чувства така с него — извън контрол. Страхуваше се, че може да я принуди да направи всичко, без дори да я докосне.

— Искай каквото ти дойде на ум, но не и това.

— Господин Хейстингс, аз съм пастор.

— Ти си жена, която е пастор по стечение на обстоятелствата.

Може и да беше прав! Андреа отхвърли бързо мисълта и реши да смени тактиката.

— Ако ти дам каквото искаш, ще си отидеш ли и ще обещаеш ли да ме оставиш на мира?

— Как мога да обещая такова нещо, като ще се видим и утре, и на тренировки, и…

— Мога да те отзова като треньор с едно телефонно обаждане.

— Направи го и със сигурност ще разочароваш децата и ще загубиш всички шансове на първенството. Но пак няма да се отървеш от мен, защото смятам да стана пълноправен член на енорията. Ще се виждаме на репетициите на хора, в учебните групи, на неделната служба. Списъкът е безкраен.

— Защо? Та ти дори не вярваш в Бога.

— Вярвам в теб! Моето спасение е в твоите ръце.

— Спасение?!

— Посещението ти в затвора дойде в най-трудния за мен момент. Не мога да забравя такова нещо.

Гласът му беше тих и Андреа се изплаши. Не от него, а от собствените си чувства.

— Ако ме докоснеш, ще викам. Мейбъл ще чуе и ще извика полицията. Ще се върнеш в затвора, преди нощта да е изтекла.

— Ще рискувам.

Той се приближи към нея. Андреа отстъпи назад и се притисна в дрехите, които висяха в килера.

— Люк, престани! — Дишането й беше станало тежко, гласът й дрезгав. — Не сме деца, за бога!

— О-о-о — промърмори той, приближавайки се. Ръцете му я обгърнаха и я притеглиха до него. — Да… Ще те целуна Андреа Майърс и ако искаш да ми докажеш, че има Бог, и ти ще ме целунеш. Ще ме целунеш, защото искаш. Защото не може да не ме целунеш.

— Ще съжа…

Но остатъкът от заплахата й се превърна в стон при допира на устните му. Беше точно като преди. Само че този път нямаше свидетели, нямаше кой да каже на Лукас Хейстингс да се връща в килията си. Нямаше нищо и никой, който да спаси Андреа да не бъде хвърлена в морето на страстта.

— Започвам да вярвам, че някой е чул молитвите ми — прошепна Люк, докато целуваше лицето й.

Телата им бяха толкова идеално прилепнали, че Андреа изпитваше физическа болка. Беше необходима цялата й воля, за да се отдръпне от него. Чувствата, които той събуждаше, я задушаваха и заплашваха да пометат остатъка от благоразумието й като цунами.

— Не искам да те пусна.

Но тя се отскубна и избяга в дневната. Андреа стоеше с гръб към него.

— Сега, като получи това, което искаше, моля те, иди си и ме остави, за бога!

— Ако си мислиш, че това може да ме задоволи, тогава не знаеш нищо за мъжете.

— Нито ти за жените! — обърна се тя към него. Ръцете й бяха свити в юмруци. — Да се задоволиш с първата застанала на пътя ти жена след шестмесечно лишение не е… — Тя спря вбесена от подигравателната усмивка на устните му.

— Съгласен съм, че нещата бяха малко възбуждащи в килера. Но нека бъдем честни, Андреа, ние само се целунахме. Ти също беше част от това, нали? — Той скъси разстоянието между тях и я целуна по устните, като че ли имаше право да я докосва, където и когато си поиска. — Когато реша да се задоволя, ще го усетиш, защото ще си с мен.

— Фантазиите ще ти навлекат сериозни неприятности — предупреди го тя ледено.

— Вече имам неприятности и ти си причината. — Гласът му беше нисък и опасно тих. — Запомни, че ти си тази, която прекрачи дяволската територия. Отговорността е твоя, пасторе! Знам, че си в същото състояние, в което съм и аз, така че няма да ти пожелая лека нощ. Сънят няма да дойде. И при двама ни.

Пета глава

Следващият петък следобед Андреа напусна офиса късно. Тя носеше пакет, опакован в ярка хартия. Дорис, която също си тръгваше, я настигна в коридора.

— Да не отиваш пак в болницата. Имаш пет нощи за една седмица.

— Мери Дрескол е родила момиченце тази сутрин. Ако не отида сега, утре няма да мога. Ще водим децата на боулинг.

— Пол да ги заведе. Имаш нужда от почивка — възрази Дорис.

— Не сега. — Андреа не искаше да почива. Страхуваше се, че Люк може да реши да мине да я види.

След това, което се случи в неделя вечерта, тя тържествено си обеща никога вече да не остава насаме с него. Затова обедини ангажиментите си за две седмици в една. Андреа не можеше съвсем да избегне да го вижда заради тренировките, но всеки път успяваше да си тръгне десет-петнадесет минути по-рано. Така Люк не можеше да я заговори или да направи нещо друго. С течение на времето страховете й, че той може да я злепостави пред децата, се оказаха безпочвени. Поведението му беше безупречно.

Опитът на Хейстингс като волейболист беше безспорен и децата благоговееха пред него. Както и самата Андреа. Тя правеше всичко възможно да не го показва, но беше трудно, ако не и невъзможно, да остане безразлична.

Люк имаше много качества. Неговият състезателен дух зарази всички в отбора. Той успя да ги убеди, че ако идват редовно на тренировки, следват неговия режим и поддържат форма, имат съвсем реални шансове да спечелят.

Съботата наближи и Андреа започна да мисли, че вече няма от какво да се бои. Люк нито веднъж не беше престъпил чертата, що се отнася до това, което беше се случило преди. Той не беше направил нито един опит да я види. Тя нямаше представа какво прави, когато не тренира, и си казваше, че не иска да знае, което, разбира се, беше лъжа. Изгаряше от любопитство за всяка подробност, свързана с него. Особено що се отнасяше до жените… Мъж като Люк не можеше да страда от липса на женско внимание и очарователна компания. Андреа не се съмняваше, че е с различни жени всяка вечер. Когато тя се хвърли върху него в затвора, той просто направи това, което всеки нормален мъж би направил — възползва се от положението. Но изглежда желанията му се бяха охладили. Въпреки че първоначално се беше усъмнила в намеренията му, когато дойде в църквата, беше очевидно, че треньорската работа му доставя удоволствие. Андреа не си правеше илюзии, че той наистина възнамерява да стане пълноправен член на енорията, но вероятно веднага щом първенството свършеше, щеше да си намери ново предизвикателство и живота й щеше да се върне в предишните си рамки.

Проблемът беше, че тя вече не си представяше живота без него. Той беше успял да смути сърцето й по време на процеса и с всеки изминал ден заемаше все по-сигурно място в него. И ако тя не внимаваше, Лукас Хейстингс можеше да я направи нещастна за цял живот.

Андреа паркира пред църквата в студената съботна утрин. Рич, Дуейн, Кейси и Мат се отделиха от другите деца, събрани на стълбите, и забързаха към колата й. Тя изпитваше особена симпатия към Мат. Майка му беше алкохоличка и той трябваше от дете да се справя с този проблем. Бяха станали добри приятели с Андреа. Беше насреща винаги, когато той имаше нужда да поговори с някого. Когато вкъщи ставаше нетърпимо, Мат спеше у Андреа. Той отвори предната врата и влезе. Другите седнаха отзад.

— Помислихме, че няма да дойдеш.

Тя погледна Мат престорено сърдито.

— Да съм те подвеждала някога?

— Не знам, трябва да помисля…

— Кой ще закара останалите деца?

— Ами Милърови вече взеха една част, а пастор Йейтс ще вземе останалите. Заключва църквата. Ще закъснеем. Да тръгваме!

— Мислех, че не сте толкова запалени по боулинга. Май някои се оплакаха вчера на тренировката.

— Да — каза Кейси, — но Люк уговори с пастор Йейтс да ни повози със самолет.

— Със самолет!?

— Не знаете ли, че той е пилот?

— Лукас Хейстингс пилот!?

— Да — извикаха те едновременно. — Има собствен самолет и ще летим с него един по един над града — обясни Ричи.

— Но ще закъснеем и всички ще ни изпреварят — промърмори Мат.

— Само минутка. Веднага се връщам.

Тя изскочи от колата и изтича към Пол, който тръгваше с останалите деца. Той й се усмихна, като я видя.

— Не можем да си пожелаем по-хубав ден за летене, нали?

Денят беше чудесен, независимо от ниските температури. Безоблачното синьо небе беше само за полети.

— Да — промърмори тя, но не й беше до времето. — Пол, нямах представа, че плановете са променени.

— Опитах се да се свържа с теб няколко пъти снощи и тази сутрин, но те нямаше. Знаеш, че децата не бяха възхитени да ходят на боулинг. Люк само спомена, че ще ги вземе със самолета и всичко беше решено. Андреа — промърмори той, — той лети от шестнадесетата си година. Не допускай съдебното му досие да те подведе. Да не мислиш, че ще рискува живота на децата?

— Не, разбира се, че не — поклати глава тя. — Изненадана съм, че е толкова загрижен за децата.

Ако не беше нужно да закара момчетата, Андреа щеше да се върне веднага, защото се страхуваше — страхуваше се, че колкото повече време прекарва с Люк, толкава по-значим ставаше той за нея.

— Мисля, че е чудесен жест от негова страна. Той има усет при общуването с децата. Те се привързват към него веднага. Отдавна имаме нужда от някой като Люк.

Андреа не мислеше, че църквата може да задържи вниманието му за дълго. Почувства се странно натъжена. Сякаш щеше да загуби много близък човек.

Думите на Пол я преследваха през целия път до малкото летище на Албакърки. Тя не обърна почти никакво внимание на момчетата. Люк беше обяснил на Рич как да стигнат до хангара и Андреа го намери лесно.

Когато пристигнаха при другите, разбраха, че Люк лети с Лайза. Едно момче, което вече беше летяло, не можеше да спре да се хвали, че Люк му е дал да управлява самолета за малко.

Докато децата нетърпеливо чакаха реда си, Андреа откри, че Бетси Слоун не е между тях. Дали Марго не я беше пуснала? Андреа нямаше много време да мисли, защото синьо-бялата машина кацна. Очите й се заковаха в Люк. Беше седнал в пилотската кабина, със слънчеви очила и слушалки на главата. С нищо не показа, че я е забелязал.

Едно по едно децата се качваха в самолета. Когато дойде ред на Пол, повечето вече бяха решили да взимат уроци по летене. Ако Люк беше искал да ги спечели, той беше избрал най-добрия начин. Бедната енория никога нямаше да е същата. Нито Андреа!

Пол се радваше като дете, когато се показа от вратата на самолета и й извика:

— Андреа, твой ред е!

Пулсът й се учести и стомахът й се сви от страх и вълнение.

— А не! Летяла съм само с боинг 727.

— Страхливка! Страхливка! — завикаха децата.

Пол й намигна.

— Щом на мен, старецът, ми хареса, значи е нещо, което не бива да се пропуска.

Люк много добре знаеше защо тя се бави, а последното нещо, което Андреа искаше, беше той да разбере колко власт има над нея, колко силно я привлича — и физически, и душевно. Всеки път, когато бяха заедно, тя откриваше нещо ново в него, което я очароваше. Колкото повече го опознаваше, толкова повече се убеждаваше, че той не би могъл да измами клиентите си.

— Хайде! — подкани я Мат. — Фантастично е.

— По дяволите! Качвам се! — каза тя през рамо и тръгна към самолета.

Уютната обстановка вътре й подейства добре след часовете, прекарани на студа. Люк се усмихна топло, докато тя сядаше до него и закопчаваше коланите.

— Добре дошла на борда.

Тонът му показа, че я бе чакал с нетърпение.

— Искам да те предупредя, че никога не съм летяла с безмоторен самолет. — Тя се опита да прикрие приповдигнатия си дух.

— Усещането е страхотно — и е доста близко до това, което изпитваме, когато се прегръщаме.

Лицето й пламна и тя отклони поглед.

— Мислиш едностранчиво…

— Също като теб.

Прелъстителната му усмивка я наелектризира. Отчаяна, тя се опита да смени темата, но в този момент той започна да говори с контролната кула.

Плъзнаха се към пистата. Трябваше да изчакат няколко самолета, докато дойде техния ред. След като излетяха, Андреа се почувства така, сякаш стомахът й се обръщаше наопаки. Едва когато набраха височина, тя се осмели да погледне през илюминатора. Замисли се за Лукас Хейстингс. Как е могъл да издържи шест месеца в затвора, след като е изпитал такава невероятна свобода?

— Споменът за тези моменти ми помогна да запазя разсъдъка си в затвора.

— Трябва да е било ужасно — каза тя, шокирана от начина, по който мислите им бяха свързани. Андреа внимателно разглеждаше града долу ниско.

— Кажи ми — започна той тихо, — как можа да прозреш истината в този маскараден процес?

Въпросът му прозвуча неочаквано за нея. Но тя знаеше, че Люк не прави и не казва нищо без причина. Искаше й се да свали тъмните му очила и да надзърне в очите му.

— Сигурна съм, че в залата е имало и други, които са усетили, че обвинителният акт е бил твърде изпипан, за да отговаря на истинския живот. Той е толкова сложен и объркан! Изискването беше ние — съдебните заседатели, да претеглим внимателно всяко доказателство и обвинението да е извън всяко съмнение. Трябва да признаеш, че добре се бяха погрижили да те натопят.

— И само защото пастор Андреа има добро сърце, повярва в мен. Така ли?

— Надявах се, че адвокатът ти ще успее да намери нещо и да обърка обвинението. Целият съдебен състав се надяваше на това, но нямаше нищо, което да използваме в твоя защита. Това ми напомни за едно преживяване в миналото, което ме накара да се съмнявам във вината ти.

— Какво преживяване? Знаеш толкова за мен, а аз едва сега започвам да научавам нещо за личния ти живот.

Тя се загледа в уредите, без да разбира за какво служат.

— Беше отдавна… Не е важно.

— С други думи, още не си готова да говориш за това. Кажи ми тогава, винаги ли си живяла в Албакърки?

— Не.

В тишината се чуваше само бученето на двигателите. Андреа седеше и гледаше през прозореца.

Най-сетне Люк проговори:

— Не ми се доверяваш, защото съм бил в затвора ли?

— Разбира се, че не.

— Знам, че не си безразлична към мен. Така че, ако това, което току-що каза, е истина, тогава трябва да сметна, че в миналото ти има нещо, което не можеш да забравиш.

Андреа беше безпомощна срещу неговата проницателност. Без съмнение Люк беше страдал жестоко тези шест месеца.

— Живея в Албакърки от две години. Преди това живеех в Калифорния.

— Семейството ти още ли е там?

— Нямам представа. — Обърканият поглед на Люк я накара да продължи: — Знам много малко за родителите си. Само, че са живели в Оукланд, Калифорния, когато съм се родила. Според социалната служителка, запозната с моя случай, родителите на майка ми се отрекли от нея, когато разбрали, че е бременна. Приятелят й избягал и тя трябвало да разчита на щатската агенция да й помогне да се справи с бременността. След като съм се родила, ме изоставила, защото не могла да понесе отговорността, а и нямала финансова поддръжка.

Той обърна глава към нея.

— Ами осиновителите ти?

— Никога не съм била осиновявана. Живях в няколко семейства поред.

— Сигурно не ти е било лесно.

— Повечето от тях бяха много добри с мен. Но когато бях на около шестнадесет, „баща“ ми загуби работата си и бях изпратена да живея при други „родители“.

— Продължавай!

— Харесвах ги, но разведеният им син започна да ми досажда, когато ги нямаше вкъщи. Първия път, когато се опита да ме докосне, се уплаших и направих всичко възможно да стоя далеч от него. Но той продължи да се навърта и да си намира поводи да ме види, когато бях сама. Накрая избягах.

— Какво стана после?

— Полицията ме прибра, а социалната служителка повдигна обвинение. Беше кошмарно. Никой не ми вярваше. Синът им излъга и родителите му го подкрепиха. Имаха репутацията на отлични осиновители.

— Мисля, че си представям останалото — каза Люк с отвращение.

— Бях обвинена в опит за съблазняване, което беше пълна лъжа… От малка съм получавала отлични бележки и винаги в края на срока съм била награждавана. Повечето от времето ми минаваше в учене и домакинска работа. Не беше възможно да направя всички неща, в които ме обвиняваха. Просто не знаех за тях. Сега разбирам, че са защитавали сина си. Вероятно той и преди е вършил такива работи. Но тогава бях само на шестнадесет и не ми беше ясно. Беше ужасно. Лепнаха ми етикет лъжкиня. И въпреки че социалната служителка ме измъкна от това семейство, имах усещането, че и тя не ми повярва.

— Благодари на Бога, че е била достатъчно добронамерена да направи и това.

— В този момент се чувствах напълно самотна. Никой не ми вярваше и никой не застана на моя страна. Абсолютно никой! По време на твоя процес, докато обвинението продължаваше да представя доказателства, си спомних за всичко това. През цялото време следях реакциите на партньорите ти и си помислих, че може да са нагласили нещата така, че да те изкарат виновен, също както и мен навремето. Предполагам, че затова съм се усъмнила във вината ти. Причината беше, че нямаше неоспорими доказателства и съдът…

— Андреа! — прекъсна я той, но тя не можеше да спре.

— Много мислих за теб през онези седмици. Дори те споменах в молитвите си. Разбирам защо съм те вбесила толкова с идването си в затвора. Сигурно си ме взел за лицемерка — идвам в затвора да те заклеймя, от една страна, а от друга, да те поучавам. Но бих искала да знаеш, че независимо дали си виновен, или не, не исках да страдаш повече. Не исках да изживееш самотата и изолацията, които аз някога изживях.

Люк хвана ръката й. Тя го гледаше учудено, докато той я приближи към устните си и целуна пламенно дланта й. Топлина се разля из всяка клетка на тялото й. Андреа неволно въздъхна, което накара Люк да се обърне.

— Най-сетне чух истината. Ще ми отговориш ли на още един въпрос? Какво мислиш за мен сега? Реши ли дали съм виновен, или невинен?

— Само ти и Господ знаете истината.

Последва още една пауза.

— Ако ти кажа, че съм виновен, това ще промени ли нещо?

Тялото й се парализира от ужас. Да не би да й казваше, че е сгрешила? Тя обърна глава.

— Зададох ти въпрос — подкани я той с настойчивост, която не беше усетила преди.

— Не сме в съда, Люк. Ти вече плати дълга си към обществото. Не съм твой съдник и никога не съм искала да бъда. Приключихме с този въпрос.

Той поклати глава.

— Много добре знаеш за какво говоря. За нещо съвсем различно. Нещо лично. Между мен и теб. И никой друг.

— Страхувам се, че не знам какво имаш предвид — опита се да се измъкне тя, печелейки време. Искаше ли той връзка с нея, така както тя я искаше? И ако е така, каква и за колко време? Андреа знаеше, че ако му принадлежи, трябва да бъде завинаги.

Люк въздъхна рязко.

— Давам ти време до довечера да решиш и да ми дадеш отговор.

— Страхувам се, че съм заета. Имам покана за вечеря. — Тя погледна часовника си. — Не трябва ли да се връщаме? Всички ще се тревожат, че сме се забавили толкова.

— Само кажи и ще те върна — съгласи се той студено.

От забележката Андреа разбра, че вината да стоят толкова дълго във въздуха бе нейна. Тя понечи да каже нещо в свое оправдание, но трябваше да замълчи, защото той се свърза с контролната кула.

— Дръж се! — предупреди я, преди да започнат да се спускат.

Тя сграбчи дръжките на седалката и не можа да потисне учудването си, като видя как земята сякаш се устремява към тях. Чак когато кацнаха, Андреа забеляза, че това не е летището, откъдето бяха излетели. Тя се обърна към Люк разтревожена.

— Това не е…

— Е, ако не е, ние сме в голяма беда.

— Люк, знаеш, че се тревожа! Къде сме?

Той не каза нищо, докато не спряха пред непознатите хангари.

— Санта Фе.

— Какво!?

Той свали слушалките и разкопча коланите на седалката си. Стомахът й се обърна, когато ръцете му се плъзнаха, за да разкопчеят нейните. Лицата им се приближиха. Андреа вдъхна изтънчения мирис на одеколона му.

— Кога за последен път си била тук?

— Никога. Исках да дойда, но нещо все ме възпрепятстваше.

— Добре. — Той си открадна една целувка от полуотворените й устни.

— Люк! — извика тя замаяна. — Не можем да останем тук. Ами децата? Пол? Всички ни чакат!

— Пол вече се разбра с някои от родителите да дойдат да си вземат децата.

Очите й се разшириха от изненада.

— Но аз трябва да се приготвя за вечерята.

— Не се притеснявай. — Чарът на неговата усмивка я покри като мъгла. — Няма да пропуснеш вечерята. Имам наум един малък ресторант.

Може би това беше най-вълнуващото нещо, което й се беше случвало. Андреа беше по яке, джинси и лека блуза, с коса, прихваната с шнола. Това не беше облекло за мястото, което мъж с неговите пари и вкус посещаваше. Но той също беше облечен в джинси, късо тъмнокафяво кожено яке и виненочервен пуловер. Дрехите само подчертаваха стегнатата му фигура. Изглеждаше като мъжа от мечтите на всяка жена — със сигурност от нейните.

— Сериозно, Люк. Църковният съвет ще се събере на вечеря. Аз и Пол трябва да присъстваме.

— Пол ще те извини. Когато му казах за намеренията си, той се съгласи. Време е да си починеш. Работиш твърде много и не знаеш кога да спреш.

— Ти ме отвлече!

— Щеше ли да дойдеш иначе?

— Знаеш, че не. Събота е един от най-тежките ни дни.

Можеше да си спести думите. Той вече се беше обърнал и слизаше от самолета. Когато Андреа се появи на вратата, Люк каза:

— Винаги първо поставям условията, а после преговарям. Важи и в случаите, когато имам работа с упорита жена. — Той разтвори ръце: — Скачай!

Тя искаше да скочи в прегръдките му. Много искаше. И точно това я плашеше. Вместо това рече:

— Предпочитам да сляза по нормалния начин.

След целувката Андреа държеше да спазва дистанция.

— Предполагам, че си не по-малко гладна и жадна от мен. Ей там има закусвалня, където можем да хапнем. После ще вземем такси и ще отидем в града.

В мига, в който тя стъпи на земята, Люк я прегърна нежно през кръста. И… не я пусна до края на деня.

Часовете, които прекараха заедно, бяха прекрасни. Те се разхождаха из магазините и художествените галерии на интересния старинен град, който все още пазеше следите на испано-индианския стил в архитектурата. Люк й разказа много неща за предисторическото индианско селце Тива, от което беше произлязъл днешният град Санта Фе. Той задоволи любопитството на Андреа и я заведе в местния етнографски музей. И след това трябваше да настоява да си тръгнат, за да имат време да вечерят, преди да се върнат в Албакърки.

Мексиканската кухня ги изненада с пикантността си. Храната беше възбуждаща и изтънчена и не приличаше на тексаско-мексиканските бързи закуски, които беше яла. Андреа беше така погълната от кавалера си, че можеше да яде и дървени трици, и пак да им се наслаждава. Люк се смееше, шегуваше се, спореше… В очите му се четеше нетърпение и очакване. Сигурно броеше минутите, когато щяха да останат сами. Бяха седнали в сепаре със свещи и малък оркестър наблизо. За първи път от много време насам Андреа се почувства наистина жива, забравила за грижите и притесненията, които призванието й създаваше. Беше нетърпелива да научи всичко за него.

— Няма много за казване и не е интересно. Когато бях момче, родителите и по-големия ми брат загинаха при автомобилна катастрофа. Дядо ми, който беше вдовец, бе решил да изживее наново живота си чрез мен. Той имаше разрешително за пилот и насърчи интереса ми към летенето — всъщност купи ми самолет, преди да навърша двадесет години. Бях много разглезен. Изпрати ме на Изток, за да науча всичко за изкуството да правиш пари. Когато умря, аз наследих завидно състояние в недвижими имоти в родния си град на възраст, на която повечето хора едва започват да се изкачват по служебната стълбица.

Нямало нищо за казване!? Андреа искаше да му зададе хиляди въпроси. Но те бяха повече свързани с чувствата, отколкото с фактите, а Лукас Хейстингс беше може би най-потайната личност, която беше срещала. И най-интригуващата. Тя искаше тази вечер да продължи безкрай.

Когато стана време да се връщат на летището, Андреа разбра колко отчаяна е била Пепеляшка, когато часовникът е ударил дванадесет, принуждавайки я да напусне принца, преди магията да се развали.

Люк говори много малко по обратния път. Явно му беше нужна пълна концентрация, за да лети нощем. Андреа също мълчеше. Беше твърде смаяна от силата на привличането между тях, за да каже каквото и да било. Тя просто се наслаждаваше на тези последни безценни минути, преди всичко да свърши.

С приближаването си до Албакърки Люк все повече и повече се затваряше в себе си. Все по-често той обръщаше сериозното си лице към нея. Андреа не знаеше какво става и това я изнервяше.

Закопчавайки ципа на якето си до горе, тя каза:

— Благодаря ти за чудесното прекарване. Никога не съм се забавлявала така. Става късно и трябва да вървя. Колата ми е ей там, няма нужда да ме изпращаш.

— Има!

Същата ръка, която нежно беше галила нейната цяла вечер, сега я хвана в желязна си прегръдка. Пулсът й се ускори, когато Люк я помъкна през вратата на хангара. Андреа извади ключовете за колата от джоба на якето и отключи вратата. Люк пак беше застанал така, че й пречеше да влезе. Тя го погледна изненадано.

— Имаше предостатъчно време, за да решиш. Чакам.

Андреа знаеше чудесно какво има предвид той, за да се преструва.

— Имам да свърша много работа преди службата утре сутринта. Не можем ли да го обсъдим следващата седмица след някоя от тренировките.

— Въпросът, който ти зададох, изисква само да или не. Не дисертация.

Тя искаше да му каже, че след тази вечер не иска повече да се разделят, че той значи всичко за нея, целия свят, животът й, че нямаше значение дали е прекарал двадесет години зад решетките. Но Люк беше интелигентен и опитен мъж и Андреа мислеше, че само си играе с нея, докато се върне в своя свят — твърде отдалечен в йерархията от нейния.

— Мълчанието ти е красноречиво. Значи пасторът не прави това, на което учи другите.

— Не! — извика тя уплашено, че я е разбрал погрешно. — Ако се водех от затворническото ти досие, щях да кажа на Пол да те отпрати още миналата събота.

Люк повдигна брадичката, за да види по-добре очите й. Той се вгледа продължително в тях.

— Тогава защо се колебаеш?

Андреа трябваше да съсредоточи цялата си воля, за да не целуне ръката, която галеше лицето й.

— Църквата е моят живот.

— Мислех, че непознатите са добре дошли там.

— Да. Остани колкото искаш. Докато се преместиш — добави тя тихо.

Пръстите му се свиха.

— Местя ли се някъде?

— Не знам. Ще се местиш ли наистина? — Очите й го умоляваха. — Предстои ти да вземеш важни решения. Как смяташ да живееш занапред? Какво ще правиш сега, като не можеш да бъдеш брокер? Ето причина, поради която можеш да заминеш.

Това я тревожеше най-много — че един ден той ще си отиде.

— Вярно е, че в живота ми настъпиха промени…

Андреа потръпна от болка при думите му. Това не беше отговорът, който искаше и имаше нужда да чуе. Нима можеше да се надява? Те нямаха нищо, което да ги свързва трайно. Освен всичко останало той не беше вярващ, докато тя беше ръкоположен пастор. Не се интересуваше от друга връзка, освен от женитба, но дали Люк се интересуваше от това? Мъж, който беше останал неженен толкова време, едва ли се интересуваше.

А и дори да искаше да се ожени, дали щеше да иска жена-пастор? Андреа анализираше ситуацията не за първи път и стигна до извода, че между тях не можеше да съществува истинска връзка. Просто нямаше надежда. Да продължи да го вижда, щеше да й причинява постоянна болка.

— Наистина трябва да тръгвам — каза тя настоятелно.

— Няма да преча на задълженията ти.

Ръката му се плъзна настрани и тя влезе в колата си. В страничното огледало Андреа видя как фигурата на Люк се отдалечава и изпита странното чувство, че е загубила нещо много скъпо. Какво ставаше с нея?

Шеста глава

Следващият петък за първи път, откакто водеше тренировките, Люк закъсня и Андреа беше доволна. Необходимостта да се преструва, че чувствата му към нея не значат нищо, я подлагаше на голямо напрежение. Нервите й бяха опънати. Не знаеше докога може да издържи така.

Рич пое тренировката и започнаха без Люк. След десет минути Кейси, който беше луд по Люк, каза, че ще му звънне, за да разбере какво го е задържало.

Андреа го заведе в офиса, за да се обади.

— Да не си е намерил работа?

Той кимна, набирайки номера, който очевидно знаеше наизуст.

— Да, миналата седмица.

— Какво?

— Пилот е на товарен самолет в някаква компания.

Андреа се почувства, сякаш някой й беше зашлевил плесница. Защо Люк не й беше казал нищо онази нощ в Санта Фе? С неговото богатство той нямаше нужда от работа. Или имаше? Може би е загубил всичко, освен самолета и колата си, за да изплати обезщетението. Може би пилотската работа беше временна и без значение за него. Просто занимание?

Андреа седна. Съдията беше казал, че Люк е върнал всичко дължимо. И през ум не й минаваше, че той може да има парични проблеми. Лукас не беше от хората, които се оплакват. Даде си сметка, че дори не знае къде и как живее той. Заплатата на пилот, сравнена с тази на брокер, бе нищожна. Той беше свикнал да работи за стотици хиляди долари.

Когато Кейси затвори, тя дълбоко се замисли. Нещо не беше наред.

— Кейси?

— Люк е трябвало да се върне от полет преди няколко часа, но го е хванало лошо време. Очакват новини. — Кейси беше помръкнал.

Андреа се разтревожи, но не каза нищо.

— Сигурна съм, че подобни неща стават често. Той е отличен пилот.

— Той е най-добрият.

Беше страхотен комплимент да го чуе от Кейси. Люк нямаше представа каква симпатия си беше спечелил в очите на момчетата. Ако само знаеше колко са загрижени за него!

— Хайде да се връщаме в залата. Може да се появи, преди да свършим. — Тя не си вярваше много, но искаше да успокои Кейси.

Тренировката продължи, въпреки че всички се чувстваха потиснати. Лайза беше толкова разтревожена, че избухна в сълзи.

След тренировката Андреа заведе децата за понички. Тя отложи посещението си в болницата. Реши, че е по-важно да повдигне настроението им. Беше глупаво от нейна страна да се заблуждава, че ще успее да отклони мислите им от Люк. В мига, в който напуснаха сладкарницата, децата хукнаха към телефона и се скупчиха около Кейси. Сърцето на Андреа биеше до пръсване. Лицето на Кейси имаше тъжно изражение, когато затвори телефона.

— Все още няма вест от него.

— В такъв случай това е най-доброто — каза Андреа след кратка пауза.

Мат я погледна. Да не беше полудяла!

— Защо го казваш?

— Защото, ако е имало произшествие, вероятно щяха да знаят досега. Без съмнение Люк е в безопасност и чака времето да се оправи. Дайте ми номера на телефона и ще се обадя по-късно. Ще се опитам да получа повече информация. Нали?

Всички закимаха. А Кейси добави:

— Като им кажеш, че си пастор, все ще получиш някаква информация.

— Така ли мислиш?

— Да.

— Кой иска понички?

Няколко деца вдигнаха ръце, но повечето решиха да тръгват. Тя взе служебния телефон на Люк и обеща да се обади веднага щом има новини. Когато остана сама, набра телефона и получи същата информация. Андреа разбра, че Лукас работи за „Рейнолдс Еър Фрейд“, които имаха офис на главното летище. Тя реши да отиде там и да разбере какво става. Едно беше да се преструва, че всичко е наред пред децата, и съвсем друго да остане насаме със страховете си. Температурите щяха да паднат под нулата през нощта и мисълта за Люк, катапултирал някъде, може би ранен, я ужасяваше.

Докато караше по магистралата, Андреа си повтаряше, че всичко е наред, но никаква полза. Нямаше да се успокои, докато не го видеше с онази негова усмивка. В този момент тя разбра, че е влюбена в него безумно.

Паркира и влетя в главния терминал. Разпита половин дузина хора и научи, че стаята, в която се събират пилотите, е в друга сграда. След броени минути я намери. Двадесетинагодишен мъж, носещ емблемата на „Рейнолдс“, й хвърли възхитен поглед. От стаята зад него се носеха разговори и смях.

— Какво мога да направя за вас?

Косата й се беше разпиляла по раменете, без да усети. Тя отстрани дразнещите я кичури от лицето си и му заобяснява:

— Разбрах, че Лукас Хейстингс е един от пилотите ви и искам да знам дали сте научили нещо за него. Самолетът му трябваше да кацне преди часове.

— Близка ли сте му?

Нещо сериозно трябваше да се е случило. Стаята се завъртя пред очите на Андреа.

— Не. Приятели сме. Моля ви, кажете ми какво става!

Той потърка ухо.

— Как казахте е името ви?

— Андреа Майърс. Пастор в църквата, където Лукас води тренировките по волейбол. Днес не дойде и всички се разтревожихме.

— Вие сте пастор! — възкликна той, оглеждайки я от глава до пети.

— Моля ви! — настоя тя, готова да се разплаче.

Най-сетне той каза:

— Един момент — и отиде в другата стая.

Андреа спря да се разхожда, когато той се появи след няколко секунди.

— Нарушавам правилата, но… Ей там има едно момче, което ще ви даде информация.

С нарастващо чувство на безпокойство Андреа заобиколи бюрото и влезе в стаята. Сърцето й беше в гърлото. Тримата мъже вътре спряха да си говорят, когато я видяха.

Андреа се закова на място. Не вярваше на очите си. Люк! Тя извика от радост.

— Благодаря ти, Господи! — Гласът й се прекърши, когато осъзна колко емоционално е прозвучал. — Аз… Аз не знаех — заекна тя, притеснена от погледите. Той я поглъщаше с очи, без да се интересува, че има свидетели. — Като не дойде на тренировка, децата ме помолиха да разбера какво става.

— Значи съм липсвал на децата. Ръсти, Сам, мога ли да ви представя пастор Майърс.

И двамата й подадоха ръка. Червенокосият мъж я огледа:

— Ако имах такъв пастор, щях да се изкуша да ходя на църква всяка неделя.

Андреа се засмя. Опита се да не гледа Люк, но другите двама стояха и я зяпаха с нескрит интерес, сякаш нямаха какво друго да правят. Те само усложняваха нещата.

— Мисля, че би било добре да се обадиш на Кейси, преди да си тръгнеш. Доста се е привързал към теб.

Люк се усмихна.

— Той е чудесно хлапе. Тъкмо говорих с него. Ще имаме допълнителна тренировка утре сутринта. Той ще се обади на другите да им каже.

— Сега вече ще могат да заспят!

— И аз искам да направя същото. — Люк се приближи. — Ще има ли пастора нещо против да направи още един жест на милосърдие?

Под очите му имаше сенки от умора. Андреа беше любопитна да научи какво е станало, но реши да не го разпитва точно сега.

— Разбира се. Как мога да помогна?

— Би ли ме закарала? Щях да помоля някой от колегите, но те няма да си тръгнат поне още два часа.

Андреа имаше чувството, че краката й не могат да я държат.

— Какво е станало с колата ти?

— На поправка е. Дойдох твърде късно, за да я взема.

— Тогава да си тръгваме?

Той пожела лека нощ през рамо, облече якето си и я хвана под ръка. Младият мъж отпред кимна и на двамата. Люк плъзна ръка на кръста й, докато вървяха към колата. След като се беше страхувала за най-лошото, Андреа се радваше да усети здравото му тяло до своето.

Сгъваеми столове, маса за карти, кошница, пълна с чаршафи, чинии, кърпи, одеяла и лампа се мъдреха на предната седалка. Люк подсвирна и след малко успя да седне, като я погледна с укор.

— Можеше да ми кажеш, че се местиш. Щях да ти помогна.

— Не са мои. В блока на Хърб Уилсън избухна пожар миналата седмица. Андерсънови казаха, че може да живее в една от техните необзаведени боксониери при намален наем. Ще се премести утре. Засега е при Пол. Така че събрах неща от всички, които искаха да му помогнат.

Изражението му се промени.

— Разбрах за пожара от новините. Бил е късметлия, че е оцелял.

Но Андреа не искаше да говори за Хърб.

— Ами ти? Защо не дойде? Какво стана?

— Няма нищо особено.

Отговорът му я ядоса.

— Винаги омаловажаваш нещата! Поне веднъж ми кажи истината докрай.

Люк се протегна и сложи ръка на бедрото й. Тя въздъхна и почти загуби контрол върху колата, но той не отмести ръката си.

— Умирам от глад и умора. Искам да си отида вкъщи. Ако дойдеш с мен и ме почакаш да се оправя и ако си все още любопитна, ще ти разкажа.

Андреа се изкуши. Обичаше го и се страхуваше, че ще направи всичко, което той поиска. Но това си имаше цена.

— Не знам къде живееш.

Ръката му леко стисна бедрото й, разпръсквайки огън, който не можеше да бъде потушен лесно. Като че ли той го усети и рязко вдигна ръка.

— Лесно се намира. Норт Вали на Рио Гранде.

Щом живееше в най-богатия квартал на Албакърки, значи не беше загубил всичко след процеса. Двамата не можеха да бъдат по-далече един от друг. Във всяко отношение. Енорията беше на другия край на града и обслужваше хора, които в повечето случаи едва свързваха двата края. Лукас имаше достатъчно време и пари, за да води тренировките всяка събота и неделя. Тя го погледна скришом. Очите му бяха затворени, главата — отметната назад, лампата опираше в гърдите му. Умореният му вид я разнежи. Очевидно беше преживял тежко изпитание.

— Люк? — разтърси ръката му тя. — На Рио Гранде сме.

Въпреки че не отвори очи, ръката му покри нейната и я стисна силно.

— Карай три пресечки. Ще видиш къща с плосък покрив, от червени тухли — вдясно, навътре от улицата.

Андреа лесно я откри. Къщите наоколо бяха в различни стилове, от „Тюдор“ до модерни постройки. Неговата беше като част от пейзажа, отразявайки характерните черти на югоизтока. Обстановката беше изискана, но удобна — картини, вълнени пана и чудесни тъмни ръчно изработени мебели, напомнящи за испано-индианското наследство. Къщата му би била идеална за голямо семейство — просторна, гостоприемна… Тя откриваше нова страна от живота на Лукас Хейстингс и миналото му. Колко ли отвратителна е била килията, след като е живял при такива условия? Андреа леко потръпна.

Той я прегърна през раменете и я заведе в чудесната кухня с керамично огнище и комин.

— Ще ми налееш ли едно питие? Уискито е в шкафа горе.

— Добре.

Люк свали якето й и незабелязано извади ключовете от колата. Завъртя ги на пръста си и рече:

— Да съм сигурен, че ще си тук, когато изляза от банята. Няма да се бавя.

След десет минути той влезе в кухнята бос, с тъмнокафяв плюшен халат, който подчертаваше мократа му, леко къдрава коса и прилепваше по мускулестите му прасци. Лукас седна, взе чашата си и се изтегна на един стол с шумна въздишка на задоволство. Андреа му подаде сандвич с месо от пуйка, домати и маруля. Изяде го на две хапки. Тя реши, че най-забавното нещо е да гледа как яде гладен мъж. Всъщност всичко в Люк я очароваше. Толкова обичаше да бъде с него!

— Бях търпелива, Люк. Сега искам да ми кажеш какво стана — настоя тя, докато му подаваше втори сандвич.

Между хапките той рече:

— Снощи направих извънреден полет до Биърд, за да доставя кръвна плазма в местната болница. Прекарах нощта в мотел и излетях в шест тази сутрин в облачно време. По средата на пътя започнаха силни ветрове. Накратко, трябваше да кацна принудително на някаква ливада в края на „Сибола Нешънъл Форест“. В това време десният двигател отказа и радиото се развали.

— Люк! — Тя усети, че пребледнява.

— Не беше толкова лошо. Но тридесет и два километровия преход, при почти нула градуса беше незабравимо преживяване. Особено като нямах време да вечерям, а бях излязъл твърде рано сутринта, за да закуся.

— Как успя да стигнеш до Албакърки?

— С автобус.

— Шегуваш се. Не можа ли някой да дойде да те вземе?

Люк поклати глава.

— Вятърът беше твърде силен. А и телефоните не работеха в Магдалена.

— Истинско чудо е, че си жив! А самолета?

Той се засмя.

— Не се притеснявай. Пилотирах един от самолетите на компанията. Застраховката ще покрие щетите. Моят малък самолет е само за удоволствие.

— О! — Тя се почувства крайно глупаво. Не познаваше навиците му. — Шефът ти оценява ли факта, че рискуваш живота си всеки път, когато летиш?

— Шефът ми?!

— Господин Рейнолдс. Или който там притежава компанията.

Той отново се разсмя. Този път с цяло гърло. Имаше заразяваща усмивка, която искреше от жизнерадост.

— Какво толкова ти е смешно? Не виждам нищо, на което да се смееш.

— Ако си слушала внимателно в началото на процеса, щеше да чуеш, че „Рейнолдс Еър Фрейд“ е една от няколкото компании, които притежавам.

Андреа глътна питието си на един дъх. Наистина ли?! Тя не беше в състояние да се концентрира през първите часове от процеса. Обаянието му беше толкова силно, че тя трябваше да се съсредоточи с усилие на волята, за да внимава в свидетелските показанията.

— Кейси каза, че си бил нает като пилот миналата седмица.

— Да кажем, че съм се наел като пилот, защото това е единственото нещо, което обичам да правя.

— Мислех, че борсата е твоят живот.

— Беше. Твърде много години. Но затвора ме накара да погледна на много неща по друг начин. Достатъчно дълго бях далеч от Уолстрийт, за да осъзная, че не искам никога вече да се върна там.

Беше нормално да се чувства така, след като е бил осъден за измама. Изпитанието, което беше преживял рано тази сутрин, го беше изтощило и той имаше нужда от сън, от дълъг сън, за да изчезне умората от лицето му.

Люк се беше нахранил и си беше отпочинал малко. Когато го погледна отново в очите, горчивината беше изчезнала и на нейно място се беше появил загадъчен блясък. Андреа реши, че е време да си тръгва.

— Какво още ще пожелае, Ваше Височество, преди да се оттегли? — закачливо попита тя.

— Получих хляб, чаша вино… Сега искам теб!

Без да губи миг, той я хвана през кръста и Андреа се оказа в скута му. Притегли я към гърдите си и я погали. Андреа се сгуши в него, вдишвайки аромата на току-що изкъпаната кожа и се изкуши да я докосне с устни.

— Слава богу, че си жив! Така се страхувах…

Тя осъзна, че е казала думите на глас, едва когато ръцете му застинаха в ласка.

— Това значи ли, че ще се любиш с мен? — Директният въпрос я върна към реалността. Ръцете му се сключиха около нея, когато се опита да стане от скута му. — Спала ли си изобщо с мъж? — Андреа трябваше да е свикнала досега с този начин на общуване, но не беше. — Влюбвала ли си се някога?

Тя вдигна глава от рамото му и срещна въпросителния му поглед.

— Да.

Забеляза внезапното стягане на челюстта му.

— На кой въпрос?

Пръстите на Андреа играеха разсеяно с къдрица от косата му.

— Никога не съм спала с мъж, ако това имаш предвид. Влюбих се в Марк, когато учех в колежа. Майка му беше инвалид и имаше нужда от домашна помощница. Слава богу, вече бях достатъчно голяма, за да бъда принудена да отида при други осиновители. Марк беше дал обява. Приех работата, защото ми осигуряваше храна, подслон и възможност да ходя на училище вечер, за да получа диплома.

— И остави Марк, защото те възбуждаше — прекъсна я той студено.

— Той беше най-милият човек, който бях срещала. Не мислех за него по този начин. Поне не в началото. Бях твърде щастлива да бъда самостоятелна. След смъртта на майка му започнах да мисля за него като за нещо повече от близък приятел.

— Защо тогава не си се омъжила за него?

— Отивахме към църквата, където щеше да се състои сватбената церемония, когато една теснолинейка дерайлира и катастрофирахме. Той беше убит на място, а аз лежах парализирана в болница почти година.

— Господи!

— Проклинах Господа и реших, че аз самата съм прокълната, защото щастието постоянно ме отбягваше.

— Като казваш парализирана, имаш предвид краката.

— Цялото ми тяло от врата надолу.

Той простена и стисна ръката й.

— Ако е истина, как така сега седиш на коленете ми?

— Първоначално специалистите решиха, че е гръбначно увреждане. Минавах тест след тест и се доказа, че е нещо друго. Психиатърът ми каза, че изпитвам желание да умра и затова не мога да се движа.

— Какво те върна обратно към живота? Вярата ти в Бога ли? Църквата?

Андреа се усмихна.

— Предполагам, че да. Виж, никой от осиновителите ми не ходеше на църква. Така че това ми беше чуждо. За първи път Марк ме покани да отида в неговата църква. Единствената причина, поради която отидох, бе, че това го правеше щастлив. Той и майка му вярваха силно в Бога.

Андреа се учуди, че се чувства толкова добре, споделяйки историята на своя живот с Люк. Никога не си го беше представяла, имайки предвид сблъсъка им в затвора.

— Докато бях в болницата, хора от църквата на Марк започнаха да ме посещават. Някои от тях бях виждала случайно, но повечето бяха напълно непознати и нямаха причина да идват. Но те идваха. Не само ме развличаха, но и ме окуражаваха. Бях затрупана от подаръци, картички, цветя… Наистина ми помогнаха. Идваха всеки ден. Първоначално седяха, свиреха и ми разказваха вицове. Едно от момчетата, Род, обожаваше картите. Най-много обичаше да играе покер. Седяха и играеха на леглото ми. — Тя погледна Люк. — Тогава разбрах защо продължават да идват в болницата. Който и да беше на ред, никога не ги разочаровах. Забавлявах се. — Тя се усмихна, припомняйки си онези дни. — Когато идваше моят ред, Род вдигаше ръката ми и ми показваше картите, а аз му казвах какво да играе. Бях на легло прекалено дълго време, без да се движа. Имах часове наред да мисля и се научих да броя картите и да отгатвам всеки техен ход, разбирах как мислят. По време на тези игри у мен се появи състезателен дух. Стана така, че едва дочаквах да дойдат, за да играем. Живеех в очакване на тези часове. Един ден, когато беше мой ред, спрях Род със собствената си ръка. — Тя спря и замълча развълнувана. — Исках да го направя сама.

— Наистина е станало чудо! — Гласът му беше нисък и дрезгав.

Тя кимна.

— Да. И то заради безкористната помощ на тези момчета. Поисках да се приобщя към църквата, за да разбера какво ги кара да бъдат толкова благородни. След време реших да стана част от тях. Вече не исках да правя бизнес кариера и идеята да помагам на другите започна да ме завладява. Когато местният пастор предложи да постъпя в духовното училище със стипендия, всичко си дойде на мястото.

Люк си играеше с кичур от косата й.

— Съдбата е погодила странни номера и на двама ни. Никога нямаше да се срещнем, ако не бях подведен под отговорност — промърмори той. Гласът му звучеше странно.

Андреа усети ръката му да гали косата й.

— Нямаше — прошепна тя. — Особено ако не бях определена за съдебен заседател по време на твоя процес.

Люк свали ръка от главата й и пусна ключовете от колата в ръката й.

Андреа го погледна объркано.

— Тази нощ исках да споделиш леглото ми. Но това ще надхвърли духовническите ти задължения. Само ако те любя цяла нощ, ще бъда задоволен. Така че се връщай бързо в твоята енория, докато съм все още в настроение да те пусна.

Седма глава

Андреа подреждаше кърпите и чиниите в новото жилище на Хърб Уилсън, когато чу гласове, идващи откъм външната врата. Тя погледна часовника си. Може би Пол и Хърб бяха пристигнали. Андреа отиде в другата стая и почти се блъсна в Кейси и Мат, които носеха голям телевизор. Те я поздравиха весело.

— Кой го дава?

— Аз.

Андреа се обърна. В този момент Люк влизаше в стаята, облечен във волейболния си екип. Той носеше стол, облечен в тъмна кожа. Очите им се срещнаха, но желанието, което тя видя снощи, беше изчезнало.

— Добро утро, пасторе.

— Добро утро — отвърна тя тихо.

Начинът, по който я поздрави, ясно показваше, че той няма повече тайни намерения да я съблазнява. Снощи те стигнаха до задънена улица. Люк я познаваше вече достатъчно добре, за да знае, че тя няма да се люби с него, без да са женени. Така че той или щеше да се ожени за нея, или щеше да я остави на мира.

Андреа усещаше, че този момент наближава, но това не й помагаше. Кой би предположил, че привличането между тях ще стане толкова голямо за някакви си пет седмици. Те не искаха да бъдат заедно, без да са се пожелали истински. Нямаше смисъл да се залъгва — тя беше безумно влюбена в Люк и искаше да бъде негова, негова, негова…

— Хърб няма да повярва, като види какво си донесъл. Заради артрита си не излиза много и предполагам, че телевизорът ще му достави голямо удоволствие. Къде намери отворен магазин толкова рано сутринта?

— Никъде. Телевизорът седи в кабинета ми от близо година. Реших, че трябва да отиде там, където ще бъде по-полезен.

— Много мило от твоя страна — каза тя искрено.

— О, не! Имам още два телевизора вкъщи.

Андреа се замисли защо Люк никога не приема комплимент, защо винаги омаловажава всяко добро нещо, което прави. Докато тя се опитваше да постави едно от чекмеджетата на мястото му, той й извика от коридора:

— Тренировката започва в девет. Опитай се да дойдеш навреме.

Забележката му я вбеси така, че й се искаше да запрати чекмеджето с приборите по него.

Хърб Уилсън, Пол и няколко жени от църквата пристигнаха минути, след като Люк си беше тръгнал с момчетата. Андреа свърши работата си в кухнята и отиде да ги поздрави. Те се възхитиха от щедростта на Люк. Благодарение на него сега Хърб имаше кресло и френска масичка за кафе с купчина списания на нея.

Марго Слоун беше сред жените, които дойдоха с Пол от църквата. Тя мина покрай Андреа, отивайки в кухнята, и каза тихо, така че другите да не чуят:

— Как събра всичко това?

— Много хора направиха дарения — каза Андреа спокойно и добави: — Мисля, че Лукас Хейстингс даде мебелите за хола.

Шокираното изражение на Марго едва не накара Андреа да избухне в смях.

— Чудя се дали е платил за тях.

— Случайно ми казаха, че всичко е лично негово.

Очите на Марго Слоун светнаха.

— Аха! Всички забелязаха колко близки сте станали. Ако бях на твое място, щях да внимавам с кого се събирам. Щях много да внимавам!

— Не ме заплашвайте, госпожо Слоун. Иначе ще отнеса въпроса до Църковния Съвет. Лукас Хейстингс има право да се върне в обществото и докато е в енорията, всички ще му помагат.

— Ще видим…

Андреа беше така вбесена, че беше способна на физическо насилие в този момент. Тя се извини и отиде при Пол.

— Връщам се в църквата за тренировката по волейбол.

— Как върви?

— Няма да ни познаеш!

Пол потри доволно длани.

— Състезанието беше главната тема снощи на вечерята. Мълчах си за Люк. Не рискувах да ни отмъкнат треньора.

— Децата няма да го понесат — усмихна се Андреа, усещайки, че част от гнева й се изпарява. Ако някога пак се заговореше с Марго Слоун, то нямаше да е скоро. — Ще се видим в църквата. Трябва да поговорим за финансовото положение, преди да дойде ревизорът.

— Пасторе — прекъсна ги Хърб, — исках да ти благодаря за всичко, което направи.

— Няма за какво. Аз също съм получавала помощ от църквата. Кажи ни, ако можем да направим още нещо за теб.

Тя им каза довиждане и забърза към колата си. Забележката на Люк още звучеше в ушите й. Искаше да го изненада поне веднъж. Ако побързаше, щеше да успее да стигне навреме. Оказа се, че е закъсняла само няколко минути, и успя да влезе за загрявката. Люк й хвърли само един продължителен поглед и започна с изтощителните упражнения.

Андреа вече не се разминаваше с топката. Научи се как да я забива в мрежата. Лайза също не се страхуваше и смело подаваше. Състезанието беше само след десет дни и благодарение на Люк имаха някакви шансове.

Единственият проблем беше отсъствието на Бетси Слоун. Не беше идвала на тренировки последната седмица. Никой не го казваше, но всички знаеха, че вината е на Марго, не на Бетси. Бедното момиче не можеше да направи нищо с такава майка.

След тренировката Андреа заключи екипа в шкафчето си и тръгна към офиса. Люк я последва и когато двамата влязоха вътре, затвори вратата. Искаше й се да не го прави. Не беше добра идея да бъдат насаме в една стая.

— Искам само няколко минути да поговорим, пасторе. Успокой се. Няма да направя нищо друго.

— Тогава трябва да съм направила нещо на тренировката — пошегува се тя, опитвайки се да намали напрежението между тях.

— Не, поне доколкото съм видял. Бързо схващаш и напредваш. С всяка тренировка ставаш все по-опасен противник. Това е точен цитат от Мат — който изглежда те обожава.

— Добре, че си тръгнахте от Хърб тогава, иначе Мат щеше да промени мнението си за мен.

Изражението му помръкна.

— Какво е станало?

Андреа скръсти ръце и се подпря на бюрото.

— Скарах се с Марго Слоун.

— Заради мен.

— Люк, трябва да знаеш, че Марго никога не ме е приемала като пастор. Смята, че една жена не може да бъде пастор и ме намрази от деня, в който дойдох. Винаги, когато може да посочи грешките ми и да ме унижи пред цялата енория, го прави. Досега оставях всичко да минава покрай мен, но да те използва срещу мен, е нещо съвсем различно и аз няма да го допусна.

Ръцете му обхванаха раменете й и той я накара да го погледне в очите.

— Ако не си забелязала, аз съм достатъчно голям, за да се грижа сам за себе си. Ти си тази, която има нужда от закрила. Ако състезанието не беше толкова близо, щях да изляза от живота ти веднага, но децата разчитат на мен.

Сериозно ли говореше? Щеше ли да си тръгне, ако не беше състезанието? Какво щеше да стане после?

— Не ти го казах, за да си тръгнеш — извика тя ужасена, без да съзнава, че е сграбчила ризата му. — Единствената причина, поради която го направих, е да не се изненадаш, ако Марго се опита да ти създаде неприятности. Не искам да пострадаш. Тя…

— Единственият начин да ме нарани, е чрез теб. Бъди спокойна. Ще мирувам, докато минат игрите. Всъщност дойдох да поговорим за това.

— Какво има?

Сърцето й замря.

— Няма аз да водя тренировките следващата седмица. Говорих с Рич. Ще ме замества. Ще се върна навреме поне за три тренировки.

Тя пусна ризата му.

— Това има ли нещо общо с работата ти?

Той се поколеба.

— Не — поклати глава Люк. Ръцете му за миг стиснаха нейните, но веднага ги пуснаха.

Запазвайки тайната си, той я държеше настрани от себе си. Андреа трябваше вече да свикне със затворения му характер, но болката, която изпита, беше непоносима. Той никога нямаше да разбере какво й струваше да задържи сълзите си и да му се усмихне мило.

— Ще се постараем да не те изложим. Успех, каквото и да имаш да правиш.

— Андреа…

Тя се обърна с надежда, че ще й каже какво става.

— Ще се видим след седмица.

Сърцето й се сви, когато той си тръгна. Беше сигурна, че Люк искаше да й каже, но се отказа. Защо?

Андреа често беше чувала израза „да живее като в мъгла“, но не знаеше за какво точно се отнася, докато не й се наложи да живее една седмица без Люк. Отчаянието й от живота и празнотата я плашеха. Всеки път, когато телефонът звъннеше, в офиса й или вкъщи, тя очакваше да чуе неговия глас.

Следващият петък вечер, когато се върна от болничните си посещения, видя колата на Дорис, паркирана на тротоара. Андреа спря точно зад нея и двете едновременно излязоха от колите.

— Дорис! Каква изненада! Откога ме чакаш?

— Около час.

— Страшно съжалявам! Защо не ми каза, преди да тръгна за болницата? Можехме да си определим среща.

— Защото стана, след като ти тръгна, и аз реших, че трябва да знаеш, дори да чакам до полунощ.

Люк? Андреа изведнъж се почувства замаяна.

— Л-лоша новина ли е?

— Лукас Хейстингс не е ранен или мъртъв. — Дорис четеше мислите й. — Нека да отидем у вас и ще ти кажа всичко.

Мейбъл беше притиснала лице на прозореца, докато двете вървяха по алеята. Андреа се престори, че не я вижда и отключи вратата. След като запали лампите, тя покани Дорис да седне.

— Мисля, че имаш нужда от стол.

— Не. Когато съм нервна, трябва да стоя права. Казвай!

Дорис въздъхна.

— С една дума — Марго Слоун.

— Трябваше да се сетя.

— О, Андреа! Още нищо не знаеш!

— Тя иска да се отърве от мен.

— Тя ще се опита да го направи — тайнствено отговори Дорис.

Андреа спря да се разхожда.

— Кажи ми какво знаеш.

— Източникът ми е сто процента сигурен.

Те се спогледаха.

— Бетси?

Дорис кимна.

— Както знаеш, понякога тя гледа децата в петък вечер, когато Грег го няма и майка ми е заета. Тази вечер, когато дойде, беше много разстроена. Не й трябваше много да си каже всичко.

— Знам, че беше потисната, когато Марго не й разреши да идва на тренировки.

— Много по-лошо, Андреа. Марго е попълнила петиция до главната църковна управа, за да поиска отстраняването и отнемането на правата ти като духовно лице. Завинаги.

— Какво!?

— Между другото тя го замисля отдавна. Когато ти и Пол разрешихте на Лукас Хейстингс да води тренировките, сложихте меч в ръката й. Освен това е видяла колата ти пред дома на Люк онази нощ и си е направила изводи. — Андреа беше твърде ужасена, за да говори. — Едно от нещата, в които те обвинява, е груба небрежност — планиране на младежки излет с бивш затворник и излагане на риск живота на децата.

— Тя осъзнава ли, че така обвинява и Пол? — Гневът на Андреа беше наистина голям.

— Тя си мисли, че той е в пълна безопасност като старши пастор и че ти ще го отнесеш. Иска да си разчисти сметките.

— Нищо свято ли няма за нея?

— Мисля, че е смахната. Но е опасна и действа по всички фронтове. Отиде право в Църковния Съвет да информира, че човекът, който тренира отбора ни, има съдебно досие. Опитва се да го отстрани преди състезанието.

— Няма да й позволя да го направи!

— Това не е най-лошото. Настоява за пълно разследване на миналото ти.

Андреа застина.

— Толкова много ли ме мрази?

— Не теб лично.

— Странно… По време на следването си мислех, че мъжете няма да ме приемат като духовник… — Гласът й се прекърши и тя погледна Дорис. — Още нещо ли има?

Приятелката й кимна.

— Марго е разбрала, че си била в затвора на мястото на Пол преди няколко месеца и чрез Мейбъл е научила, че ти и Люк сте били в добри отношения още при събирането на групата за подпомагане миналия месец. Ще използва и това, за да изкара, че сте се спогодили с него дълго, преди той да излезе от затвора.

Спогодили! Ако Марго се бе добрала до охраната, която беше свидетел на сцената в затвора, щеше да го запомни до края на живота си.

— Изненадана съм, че Бетси е била толкова открита.

— Тя се страхува, Андреа. Усеща, че нещо не е наред с майка й, а баща й не смее да гъкне. Исках да знаеш, за да бъдеш подготвена.

— През целия си живот съм търсила истински приятел. Човек, на когото мога да вярвам, и този човек си ти, Дорис.

— Какво ще правиш?

— Ще обсъдя всичко с Пол.

— Добре. Колкото по-рано, толкова по-добре. Ще тръгвам. Обади ми се, ако има нещо, дори и посред нощ.

— Може да съжаляваш за това си предложение.

Щом Дорис си отиде, Андреа се втурна в кухнята и се обади на Пол.

— Слава богу, че си още там — каза тя в мига, в който той вдигна телефона.

— Андреа?

— Да. Трябва да поговорим. Ако е възможно, сега.

— Добре. С какво мога да ти помогна?

— Дълго е.

— Имаме цяла нощ.

— Благословен да си — прошепна тя. Сълзи се стичаха по лицето й. — Дорис ме чакаше пред нас, когато се прибирах от болницата. Бетси Слоун е отишла да гледа децата тази вечер, тя… Тя казала… че… че… — Избухна в ридания.

— Андреа?

След като се овладя, тя му обясни, като не скри нищо, включително и факта, че е влюбена в Люк.

— Толкова съм объркана. Не знам какво да правя.

— Не съм учуден, скъпа моя. В петдесетгодишния си живот съм видял и по-лоши неща. Всичко ще се оправи. Помни, че Марго Слоун създаваше проблеми, много преди да дойдеш. Всеки ще ти го каже. И не се тревожи, никой няма да вземе насериозно действията й.

— Надявам се. Най-много ме е страх, че ще наклевети Люк. Няма да е честно. Особено след всичко, което преживя, и всичко, което направи за енорията.

— Вярно е. Дори и да отиде толкова далеч, че да подаде петиция до Църковния Съвет, нищо няма да направи. Люк е платил за престъплението си. Всичко е свършило. Марго няма да постигне нищо. Повярвай ми. Тя е идеален пример за „буря в чаша вода“.

— Вярвам ти, но…

— Не й позволявай да те плаши. Тя точно това иска. Покажи й каква си. Един ден ще се умори и ще избере друга жертва.

Дълго след като Андреа пожела на Пол лека нощ, лежа в леглото и мисли за съветите му. Смяташе да ги последва. Любовта й към Люк правеше всички други съображения незначителни.

Люк го нямаше вече от пет дни — сякаш цяла вечност. Андреа се чудеше как ще издържи до края на седмицата, когато той щеше да се върне. Дали раздялата е била също толкова тежка и за него…

Осма глава

Андреа се постара да изглежда добре, преди да тръгне за църквата. Тя облече вталена тъмнорозова рокля, която Люк не беше виждал. Малките плисета на полата подчертаваха хубавата й фигура. Косата й беше като блестяща коприна. Искаше да бъде красива за Люк. Пол я посъветва да се пребори с Марго. Андреа смяташе да отиде още по-далеч. Тя искаше Лукас Хейстингс да се влюби така в нея, че независимо от всички обстоятелства да я пожелае за цял живот.

Тананикайки си някаква мелодия, отиде в банята и умело си сложи грим, парфюм, като добави към тоалета си и перлен наниз, подарък от Пол за Коледа. Перлите имаха същия оттенък като роклята и червилото й.

Най-сетне Андреа се приготви и тръгна към църквата. Беше шест и половина. Чувстваше се твърде развълнувана и нервна, за да стои вкъщи. Люк знаеше, че тя идва на неделните проповеди много преди всички и се надяваше, че я чака. Когато не видя БМВ-то, паркирано пред църквата, отчаянието я завладя. Но не искаше да се предава. Денят едва започваше.

— Андреа! — възкликна Дорис, когато влезе в офиса малко след девет. — Какво си направила! Страхотна си! Смайваща!

— Ако не го беше казала, щях да си ида вкъщи и да започна отначало.

— Лукас Хейстингс няма шанс!

— Това е целта.

— Мисля, че си се влюбила в него още на процеса.

Андреа се усмихна. Любовта се отразяваше в очите й.

— И аз мисля така.

След кратка пауза Дорис каза тихо:

— След онази нощ си мислех, че няма да дойдеш днес. Щях да те разбера.

Поемайки си дълбоко дъх, Андреа отвърна:

— Това беше онази нощ. Днес целият свят изглежда друг.

— Заради Лукас Хейстингс.

— Да. И защото Пол ме накара да осъзная, че Марго не е с всичкия си. Никой няма да се отнесе сериозно към нея.

Дорис кимна.

— Сигурна съм, че е така.

Двете се обърнаха, когато на вратата се почука.

— Пасторе! — Хал Неф гледаше Андреа с неприкрито възхищение. Преобразяването й трябва да е било по-голямо, отколкото е предполагала. — Църковният Съвет се събира днес след службата.

— Не видях съобщение в дневния ред — каза Андреа с делови тон, досещайки се за какво ще се събират. Размениха си многозначителен поглед с Дорис.

Хал запристъпва от крак на крак, видимо притеснен.

— Не, не е обявено… Проблемът възникна, след като програмата за седмицата беше отпечатана.

— Благодаря ти, че ми каза, Хал. Пол знае ли?

— Тъкмо отивах при него.

— Добре. Ще се видим на събранието.

Секундата, в която той затвори вратата, двете избухнаха в смях. Андреа много се беше променила от петък вечерта. Беше доволна от решението си. Не й беше лесно да продължи да изглежда весела, след като беше ясно, че Люк няма да дойде за службата. Все още не искаше да приеме вероятността, че той е решил да се оттегли от църквата. Той съзнаваше какво смущение предизвиква присъствието му не по-зле от нея.

Андреа разговаряше с един от неделните учители, който искаше да излезе в отпуск, и трябваше да му се намери заместник, когато забеляза, че закъснява за събранието. То вероятно беше започнало. Тя се отправи към залата, опитвайки се да изглежда спокойна.

Едва беше влязла, когато усети, че нещо не е наред. Тя огледа петдесетината събрали се в залата и очите й се спряха на Люк. Да види лицето му, което беше изучавала ден след ден в съдебната зала, след едноседмична раздяла, беше повече от вълнуващо.

Гласът на Хал я отрезви. Тя седна на най-близкия свободен стол, но срещна злобния поглед на Марго Слоун.

— Сега, след като и пастор Майърс е вече тук, можем да започнем. — Изглежда нещо притесняваше Хал. Андреа го разбираше. Той не беше агресивен човек и това беше първото му неприятно задължение като председател на съвета. — Онзи ден ми се обадиха от Главния Църковен Съвет — започна той, — за да ми кажат, че един от нашите членове им е писал писмо относно един… проблем. Те ми изпратиха писмото, защото смятат, че такива неща трябва да се решават в самите енории. Ние сме отговорни за работите си, включително и за изкарването и харченето на парите, както и за решаването на социалните въпроси. Така че свиках събранието, за да решим този проблем — завърши набързо. — Сигурен съм, че той ще бъде решен и всички ще бъдем доволни.

Пол намигна на Андреа. Трябваше да наведе глава, за да не му се усмихне, като си спомни точното определение, което даде за поведението на Марго Слоун — „Буря в чаша вода“.

— Донесена е петиция, подписана от Марго Слоун, Мейбъл Джоунс и още няколко члена на енорията. Те протестират срещу Лукас Хейстингс като треньор на отбора по волейбол заради съдебното му досие. Не одобряват бивш затворник да контактува с децата толкова отблизо. Те смятат, че той не е примерът, който искаме да дадем на нашите деца, и настояват да бъде освободен от задълженията си — спря и погледна Марго Слоун. — Пропуснах ли нещо?

Марго стана.

— Преди да продължим, бих искала господин Хейстингс да напусне залата.

При тези думи Пол стана и с любезна усмивка на лицето отвърна:

— Може би си забравила, Марго, че всички са добре дошли на събранието. Когато разбрах за съдържанието на петицията, специално се обадих на господин Хейстингс и го помолих да дойде. Никога не сме водили политика на затворени врати. Ти си повдигнала сериозни обвинения срещу него и той има пълното право да знае в какво е обвинен.

На Андреа й се прииска да разцелува Пол.

— Обстоятелствата по този случай са различни — каза Марго високо. — Говорим за човек, който е откраднал два милиона долара за собствено облагодетелстване. Той едва ли е човекът, с когото искаме да си сътрудничим.

Андреа не можеше повече да мълчи. Тя вдигна ръка и когато Хал й даде думата, стана. Видя уплахата в очите на Лукас и разбра, че той не иска тя да се меси. Неговата мълчалива реакция само засили решимостта й.

— Обществено достояние е, че господин Хейстингс е продал доста голяма част от имота си, за да изплати парите, за които беше обвинен, още преди случая му да отиде в съда, поради което сега не е в затвора, за да излежава петгодишна присъда. Не е нужно да ви напомням, че това събрание не е съд. Господин Хейстингс вече се изправи срещу съда и излежа присъдата си. Предполагам всички знаете, че аз бях един от съдебните заседатели на процеса. — Всички кимнаха. — Преди да бъде осъден, съдията го попита дали има да каже нещо. — Тя се обърна към Люк, който я гледаше, като че ли никога не беше я виждал. — Със спокоен глас господин Хейстингс заяви, че не е виновен и че с времето ще го докаже. — Вълна от възклицания заля залата, но единствения човек, когото тя виждаше, беше Люк. — Миналият септември аз трябваше да отида в Ред Блъф на мястото на Пол и за първи път говорих с господин Хейстингс. Ако някой от вас някога е влизал в затвор, то той знае, че адът на земята е точно такова място. Лукас Хейстингс може да ви разкаже за това. Дали е виновен, или не в очите на другите, е без значение. Той е платил цена, която се моля никой в тази стая никога да не плаща. А сега ви питам, толкова ли сме съвършени, че да имаме правото да го съдим за втори път? И ако е така, за какво престъпление? Да изброя ли обвиненията? Първо, той е виновен за идването си в църквата веднага след освобождението си, за да потърси доброволно работа. Второ, той е виновен за това, че направи волейболния ни отбор толкова добър, че сега имаме реални шансове за победа. Единственият път, когато не дойде на тренировка, беше, когато летя за компанията си при лоши метеорологични условия. Наложило му се е аварийно кацане и едва се е спасил след тридесет и два километра вървене през гора, за да стигне до най-близкото населено място. — Всички ахнаха. — Виновен е за приятелското си отношение към Кейси, който има толкова голяма нужда от баща. Пропуснах ли нещо? О, да! Виновен е за даряването на цялата мебелировка от кабинета си на Хърб Уилсън, без изобщо да бъде молен за това. Определено е виновен за осъществяването на най-вълнуващия детски излет, който тази енория е виждала. Той беше организиран със собственото му време и пари. Колко от вас ще дадат толкова часове, след като са били без работа цели шест месеца? Като пастор в тази църква искам да поставя въпроса с господин Хейстингс на гласуване. Определям петицията като клеветническа и позорна. Господин Хейстингс има пълно конституционно право да наеме адвокат и да изправи обвинителя си пред съда.

Андреа седна, останала без сили. За нейно учудване Марго избяга от стаята. Мейбъл не я последва.

— Някой друг иска ли да говори? — Хал заекна, все още поразен от речта на Андреа.

Тишина последва въпроса му.

— Всички за оставането на Лукас Хейстингс да вдигнат ръка.

Вотът на одобрение накара Андреа да въздъхне с облекчение.

— Някой против?

— О, за бога, Хал! — извика Мейбъл.

На Андреа й стана толкова смешно, че не се въздържа. В този момент всички членове на Съвета, включително и Мейбъл, започнаха да поздравяват Люк, уверявайки го, че не са взели насериозно петицията. Съдейки по реакцията му, той беше дълбоко трогнат от проявеното приятелство.

Пол си проправи път до нея и хвана ръцете й.

— Андреа! Ти беше забележителна днес! Накара ме да се чувствам толкова горд, че сърцето ми наистина се разтопи.

— Добре ли си, Пол?

Той се разсмя и поклати глава.

— Никога не съм бил по-добре. Ако не знаех, че Господ иска да си тук, щях да кажа, че си пропуснала призванието си като адвокат.

— А ако аз не знаех, че Господ те иска тук, щях да кажа, че ти си пропуснал призванието си на психолог.

С насълзени очи той потупа ръката й.

— Ние сме добър отбор, нали?

— Най-добрият! — Гласът й трепна. — Пол, притеснена съм за Марго.

— Взе думите от устата ми. Ще ида днес до тях да поговоря с нея.

— Бих искала да направя същото, но ми се струва, че няма да ме изслуша. След известно време ще й напиша писмо. Тя вероятно ще го скъса, но трябва да опитам. Успех с Марго! И Пол… Благодаря ти от все сърце.

Щом Пол напусна стаята, Андреа изпадна в затруднение. Искаше да говори с Люк, но той разговаряше с другите. Тя реши да отиде долу и да си вземе нещата, докато той свърши. Но точно като излизаше, една ръка я хвана отзад. Сърцето й подскочи.

— Не толкова бързо — прошепна той. — Знам, че имаш събиране тази вечер с групата си, но ще трябва да го отложиш, защото имам други планове за нас двамата.

Той каза това, за което тя би дала всичко, за да го чуе. Андреа вдигна развълнуваното си лице към него. Очите й търсеха някакви промени за времето, докато не го беше виждала. Със сигурност Люк усещаше възбудата й. Изглежда нищо не убягваше от вниманието му.

— На сутрешната служба съобщих, че отменям срещата за следващата седмица. Както излиза, изцяло твоя съм. Нека да си взема нещата.

От начина, по който ръката му стисна нейната, разбра, че това е било последното нещо, което е очаквал да чуе. Освободи я и я изпрати до офиса. Тя го погледна едва когато влязоха вътре. Никой не беше казал нищо, за да наруши неестествената тишина.

Подчинявайки се на сляп импулс Андреа прошепна:

— Колко е хубаво да те видя отново, Люк. — Тя прокара ръка през косата му. Напрежението между тях беше очевидно. Усещанията й бяха изострени.

— Готова ли си? — полита и взе сакото й.

— Да — отвърна шепнешком.

— Да вървим.

Студеният вятър разроши косата й, когато излязоха навън. Андреа беше забравила за ниските седалки на колата му и вятърът вдигна полата й до бедрата. Погледът му се задържа точно там. Тя я дръпна над коленете и докато той отиваше до другата врата, си пое разтреперана дъх. Въздухът беше изпълнен с мириса на скъпа кожа. Люк седна на шофьорската седалка и затвори вратата, но не запали колата.

Обръщайки се към нея със сериозно изражение той попита:

— Да тръгваме ли?

Усещайки се леко безразсъдна, тя отговори:

— Карай.

Кокалчетата на пръстите му побеляха.

— Имаш ли представа какво каза?

Тя отвърна тихо:

— Ако си променил решението си да бъдеш с мен, просто го кажи.

— Това не е игра, Андреа. — Сякаш за да подчертае момента, той сложи ръка на бедрото й. — Ако дойдеш сега с мен, няма връщане назад.

Андреа не искаше да се връща. Тя искаше да върви напред. С Люк! Като негова съпруга. И вярваше с цялото си сърце, че и той го иска. Въпреки че беше пастор.

— Искаш ли да дойдеш на почивка с мен. Не съм си взимала отпуска две години.

— Много ми се иска да заминем заедно някъде. Идеята е в главата ми от първите дни на процеса, но няма да го направя, преди състезанието да мине и преди да съм уредил няколко лични въпроса.

— Тогава какво искаш?

— Много добре знаеш. Искам те с мен до утре сутринта.

Тя погледна встрани.

— И аз го искам, но не е възможно. Аз… Аз имам нужда от време. Трябва да знаеш, че не приемам секса извън брака. Може би все пак е по-добре да си ида с моята кола.

Без да дочака отговор, тя понечи да отвори вратата, но той я хвана за ръката.

— Обещавам да те върна вкъщи преди полунощ. Това успокоява ли те?

— Аз… Аз не…

— Не се тревожи за нищо.

И двамата мълчаха по пътя към дома му. Андреа можеше само да се надява, че той я иска заради чувствата си към нея.

— Бил си в Ню Йорк цяла седмица — възкликна тя, когато влезе в къщата и видя куфарите във фоайето. Етикетите на въздушните линии още стояха по тях.

— Точно така.

Не погледна към нея. Очевидно не искаше да й каже защо е бил в Ню Йорк.

— Нека да си поиграя тази вечер на готвач. Последния път получи само сандвич с пуйка. Искам да ти направя една фантастична вечеря. Имаш ли нещо против да отидеш до магазина и да купиш някои неща. Ще ти направя списък.

Андреа извади от чантата си бележник и написа продуктите за задушени раци, кралска салата и любимия й шоколадов десерт.

— Ето — връчи му тя листа. — Смятам, че имаш брашно, яйца и масло — най-необходимото. Вземи каквото друго решиш.

Той погледна списъка:

— Има малко бяло вино. Обичам го добре охладено.

— Аз също.

Той наведе глава.

— Мислех, че не пиеш.

— Понякога на вечеря си позволявам една чаша вино. Но напоследък не излизам много често, защото спестявам всяка стотинка, за да си купя малка къща.

— За какво стига заплатата на пастор?

— За нищо — засмя се тихо тя. — Ако се интересувах от правенето на пари, това щеше да е последната работа, която бих избрала.

— Дяволски добра си в работата си. Толкова добра, че този следобед на събранието омая всички. Ако им беше казала да скочат от скала, те щяха да изпълнят заповедта ти с радост, благославяйки те, докато падат.

Андреа се разсмя от сърце. Смехът й секна, когато той се приближи.

— Ти наистина си нещо различно — прошепна той, докато ръцете му се плъзгаха по нейните.

— Не можех да допусна Марго да ни отнеме треньора. Ти си нашата звезда!

— Дойдох на това събрание, за да те защитя. Вместо това ти ме защити. Наистина съжалих Марго Слоун.

Усмивката й се стопи.

— И на мен не ми хареса това, което стана.

— Тя трябваше да бъде спряна. За нейно собствено добро, ако не за друго.

— Знам.

Той се наведе към нея и устните им се сляха в дълга, поглъщаща целувка, която беше по-чувствена и по-възбуждаща от всичко, което беше изпитвала преди. Чу учестеното му дишане, когато той най-сетне промълви:

— Чувствай се като у дома си. Няма да се бавя.

За няколко минути тя остана на същото място, опряла пръсти на устните си, опитвайки се да възстанови самообладанието си. Толкова дълго време това беше нейната мечта! Щяха да прекарат цялата вечер заедно. Андреа имаше чувството, че ще полети.

Потърси виното и го сложи в лед. После успя да намери необходимите продукти за тестото. Връзвайки голяма кърпа около кръста си, се зае с приготвянето на вечерята. Телефонът звънна и тя бързо избърса ръце, преди да се пресегна за слушалката.

— Да? — без да прецени, че може би беше по-добре да не вдига. Но беше твърде късно! Тя се надяваше, че който и да беше на другия край на жицата, нямаше нищо общо с църквата. Андреа не се срамуваше да бъде в дома на Люк, но не искаше да се носят клюки.

— Ерин? — каза мъжки глас. — По дяволите! Не знаех, че сте се събрали отново с Люк. Нищо чудно, че не ми се е обадил досега. За съжаление трябва да говоря с него. Не мога да чакам до утре. Дай ми го, моля те!

Андреа за миг загуби дар слово. Когато се опомни, тя каза:

— В момента го няма, но очаквам да си дойде скоро. Ако ми дадете името и телефона си, ще ви се обади веднага щом се прибере.

— По дяволите, ти не си Ерин. Много съжалявам! Вижте, кажете му, че е Чък и че идвам.

После тя чу затварянето на телефона. Остави слушалката като автомат. С едно телефонно обаждане радостта, която изпитваше, изчезна. Малкият план да покаже на Люк как изглежда съпружеския живот се изпари от главата й.

След няколко минути Люк влезе в кухнята с два плика продукти. Андреа все още не беше се възстановила от шока. Люк заместваше целия свят за нея. И тя глупаво беше решила, че има същото значение за него.

Преди да изрече думите, които щяха да разбият романтичната вечер, трябваше да се преструва още една минута, че той е нейният съпруг, който си идва в края на деня. Никой съпруг никога не е изглеждал така. Люк свали якето си, приближи се към нея с игрив блясък в очите и обхвана кръста й.

— Имаш ли представа колко секси изглеждаш? — Сърцето й се разтупа, докато той се наведе и започна да целува врата й. — Искам да видя това красиво тяло, което криеш от мен, без дрехи. — Ръцете му се плъзнаха по бедрата и стомаха й във възбуждащо интимен жест.

Главата й се замая. В един момент тя осъзна, че Люк вероятно е казвал нещо подобно и на Ерин. И вероятно я е целувал също толкова страстно. Когато Андреа попита за жените в живота му, Люк отрече всякаква сериозна връзка. Но може би беше склонен да има връзка с някоя, която не спада към сериозната категория?

В наивността си Андреа беше решила, че той споделя възгледите й. И само защото се молеше за чудо… Но може би чудесата бяха свършили! Може би да загуби Люк беше последното изпитание в живота й.

— Люк… — Тя се извъртя и се дръпна от него, опитвайки се да скрие, че сърцето й кърви като отворена рана. — Страхувам се, че няма да вечеряме заедно. Някой си Чък се обади и каза, че трябва да се видите спешно.

При споменаването на името лицето на Люк, което само преди миг трептеше от желание, помръкна. Той изруга грубо.

— Какво каза? Това, което е казал, те е засегнало. Какво има?

— Само каза, че идва. Предполагам, че ще дойде всеки момент.

Люк се намръщи.

— Какво още е станало, за да се промени настроението ти така?

Сега вече трябваше да го направи! Ако споменеше името на Ерин, той щеше да разбере, че промяната в настроението й се дължи на неудържима ревност. Това беше слабост, която тя искаше да скрие от него.

— Иска да те види веднага.

— Не става.

— Само ако можеше да чуеш тревогата в гласа му! Каза, че е нещо, което не може да чака до утре сутринта. Защо не ме закараш да нас? Така ще останете сами.

Очите му хвърляха мълнии.

— Заради мен ли го правиш, или заради себе си? И двамата знаем, че те е страх да останеш насаме с мен и си доволна, че Чък ти дава възможност да излезеш от играта толкова бързо.

Когато на вратата се звънна, Люк изглеждаше сякаш е единствения оцелял след земетресение. Но това трая само миг. Той се обърна към нея.

— Няма да ходиш никъде! — Гласът му беше заплашителен.

Все още държейки кърпата, която беше взел от ръцете й, той излетя от кухнята, за да отвори.

Андреа стоеше трепереща. Скритата й ревност беше събудила дявола в Лукас Хейстингс.

Девета глава

Андреа слагаше продуктите в хладилника, когато Люк се върна в кухнята, захвърляйки кърпата на плота. Тя вдигна очи и видя странния му поглед. Не беше разгневен, но криеше нещо. Изразът на лицето му бе неразгадаем като надпис с египетски йероглифи.

— Права си, Андреа — спокойно каза той. — Чък има да ми каже нещо жизненоважно и се страхувам, че остатъка от вечерта ще прекарам с него. Ще те закарам до вас.

Без да дава повече обяснения, той я изчака да се приготви. Минаха през задната врата до колата му. Поради неизвестна причина той не искаше Андреа и Чък да се срещнат. Не си казаха нищо през целия път до църквата. Люк беше потънал в мислите си.

Когато анализираше връзката си с Люк, Андреа винаги стигаше до извода, че той я държи настрани от живота си. Никога не й беше казвал, че я обича. Тя осъзна, че се самозалъгва, като вярва, че може да стане негова съпруга.

Стигнаха до дома й и Люк я изпрати до вратата. Андреа вече беше намерила ключовете си и отвори вратата. Тишината беше толкова потискаща, че единствената й мисъл беше да изчезне от погледа му и да се скрие далеч от него.

— Лека нощ! — беше всичко, което каза, преди да прекрачи прага.

Слава богу, беше на приземния етаж и нямаше да се изкачват по стълби. За нейна изненада Люк й препречи пътя и неочаквано я сграбчи. Той я вдигна високо и една от обувките й падна. Силата му я изуми. Андреа извика леко и се хвана за рамото му, за да не падне.

— Люк! Какво правиш? Свали ме долу! Чък чака…

— Чък ми каза, че те е нарекъл Ерин по погрешка. Вярно ли е? — Той я разтърси леко.

— Дали го е направил, или не, няма значение. Пусни ме!

Тя видя, че изразът на лицето му беше непреклонен.

— Докато не получа отговор, ще си останеш така.

— Добре, добре. Да. Спомена името й.

— И както обикновено, ти си събра нещата. Сега имаш възможност да ме разпиташ за Ерин.

— Не съм любопитна. Не искам да те разпитвам.

— По дяволите!

— Люк — извика тя, излязла от търпение, — свали ме долу!

— Не!

Сърцето й туптеше като на изплашена птичка.

— Мисля, че е някоя, която си познавал, преди да отидеш в затвора.

Той затвори очи в потвърждение.

— Какво още искаш да знаеш за нея?

Андреа безуспешно се опита да се отскубне от прегръдката му.

— От това, което чух от Чък, предполагам, че двамата сте били… близки.

— Тогава предположението ти е погрешно. Тя е вдовицата на пилота, за който ти казах. Дамата, която се появи последния ден на процеса. Тя ме търси и се опитва да ме види, откакто съм излязъл от затвора. И затова Чък смята, че се възползвам от положението, но дяволски греши. Вярваш ли ми?

— Само ти и Господ знаете истината — каза тя и сърцето й се сви.

— Да не би да ми казваш, че същата жена, която вярваше в мен през цялото това време, сега е заслепена от ревност и не ми вярва?

— Ревност!?

— Нали това е думата?

— Не!

— Много добре. Мога да те държа в това положение цяла нощ и да се наслаждавам на гледката.

— Добре. Какво искаш да призная?

— Простата истина.

— Ще ти хареса ли, ако научиш, че докато съм се срещала с теб, съм се срещала и с някой друг? — попита тя в отчаянието си.

— А срещала ли си се?

— Люк!

— Виж, става дума за доверие!

— За теб е лесно да ми вярваш, защото знаеш къде съм, какво правя и кого виждам всяка минута от деня и нощта. Докато аз не знам нищо за теб.

— Това значи ли, че искаш да научиш?

— Ако предварително знаех за Ерин, може би сега нямаше да вися във въздуха.

— Съвсем ясно си спомням, че ти казах за нея.

— Но не спомена името й. Можеше да е всяка.

— Приписваш ми забележителна сексуална мощ — опашки жени, влизащи и излизащи от къщата ми. Ревността ти определено няма граници.

— Не е нужно да ме кориш. Достатъчно добре осъзнавам недостатъците си.

— Добре, Андреа, какво още искаш да знаеш? Сега имаш възможност.

— Кой е Чък?

— Не позна ли гласа му?

— Да не е някой от мъжете, които срещнах онази вечер на летището?

— Опитай пак.

— Не мога. Не познавам никой, който да те познава.

Той я свали на пода и продължи да я притиска към себе си с една ръка, като с другата приглаждаше косата й.

— Познаваш го — прошепна той до устните й. — Ще се сетиш около три сутринта. Сега трябва да тръгвам. Чък не е търпелив човек. Ако те целуна, както ме молиш с очи, може да не се върна тази нощ у дома.

— Да те моля…

Андреа залитна към него, когато той я пусна. Люк я прихвана и я целуна по челото.

— Пасторе, и ти искаш да продължим оттам, откъдето спряхме, не по-малко от мен. Но и двамата трябва да почакаме до утре.

Лукас се завъртя и си тръгна веднага. Андреа нямаше време да му каже, че няма да дойде на тренировка утре, защото трябва да отслужи сватбената церемония на дъщерята на Ради Ормсби — Бони. После трябваше да присъства на вечеря и прием в хотел в центъра на Албакърки.

Андреа разкри самоличността на Чък малко преди сватбата на следващия ден. Чък беше умалително от Чарлс. А Чарлс Рич беше адвокатът на Люк. Червенокосият жилав мъж, който така отчаяно се бореше в името на клиента си.

Ставаше нещо твърде важно. Не можеше да е просто съвпадение обаждането на Чък точно след завръщането на Люк от Ню Йорк. Повече от всичко на света Андреа искаше да намери Люк и да поговорят. Но вместо това трябваше да сдържи любопитството си и да се приготви за свещената церемония на бракосъчетанието.

След като всичко приключи, Андреа отиде право в офиса да се преоблече. Пред вратата я чакаше навъсен Мат. Тя го покани и затвори след него.

— Хей! Какво става? Защо си така мрачен? — попита тя, докато събличаше одеждите си. — Очаквам да видя усмивка два дни преди състезанието.

— Кейси не дойде на тренировка този следобед. Люк отиде до тях да види какво става. Преди няколко минути видях съседа им и той каза, че бащата на Кейси пристига тази сутрин в града.

— Кейси не го е виждал повече от година. Мога да си представя колко е развълнуван.

— Да… — Мат удряше юмрук в дланта си. — Проблемът е, че когато идва, Кейси се разстройва. Това посещение ще го извади от релсите.

Андреа се съгласи мълчаливо. Кейси и Рич бяха най-добрите играчи. Когато Кейси не дойдеше, винаги се усещаше. Не й се мислеше какво ще стане, ако не участва в състезанието. Но семейството беше много по-важно. Никой не можеше да оспорва нуждата на Кейси да прекара толкова време с баща си, колкото искаше и беше възможно.

От това, което беше разбрала, бащата на Кейси се беше развел с майка му и се бе преместил в щата Вашингтон. Кейси се опитваше да не страда от липсата му и се преструваше, че всичко е наред. Но Андреа повече от всеки друг разбираше защо Кейси копнее за баща си. Съчувстваше му.

— Радвам се, че Люк е отишъл. Ако Кейси има нужда от някого, то това е Люк.

Мат я погледна остро.

— Ти си влюбена в него, нали?

Андреа не можеше да излъже.

— Да… Много!

— Ще се омъжиш ли за него?

— Мат!

Той вдигна рамене.

— Какво толкова казах? Всички се обзалагат, че ще се омъжиш преди края на годината.

Андреа наведе глава. Тя и Мат бяха твърде близки, за да крие от него.

— Първо, на дамата още не й е предложено. Второ, Люк не е вярващ.

Той наведе глава.

— Не могат ли пасторите да се женят за… безбожници?

— Могат. Но да се започне съвместен живот с различни възгледи е доста трудно. Аз съм пастор, посветен на църквата си. Ще ми трябва силен мъж, за да е наред всичко в живота ми.

— Люк като че ли се оправя доста добре.

Тъга обагри усмивката й.

— Когато излезе от затвора, нямаше къде да отиде, а имаше нужда от близост, докато се съвземе. И той го прави сега.

— Значи смяташ, че ще се премести скоро. — В гласа му прозвуча тревога.

Андреа кимна. Времето на заблужденията беше отминало.

— Сигурна съм.

— Какво ще правиш, когато си отиде?

Това беше въпрос, на който не можеше да отговори.

— Мат, ако чуеш нещо за Кейси, обади ми се вкъщи по-късно довечера, след като се върна от сватбената вечеря.

— Добре.

— Ако не се обадиш, ще се видим утре на тренировка. Тази ще бъде последната.

— Затова няма да тренираме. Люк каза, че е по-важно да поговорим за стратегията и да се подготвим психически.

— Той е бил капитан на волейболния отбор в своя колеж. Мисля, че има няколко коза, които ще ни каже в последната минута.

Мат стоеше вече на вратата, когато рече:

— Иска ми се да остане в енорията. Никога не сме имали лидер като него.

— Така е — прошепна Андреа.

Докато разсъждаваше през първите дни на процеса, тя си каза, че наистина не е срещала мъж като него. Лукас Хейстингс бе променил живота й завинаги.

— Андреа? — Тя погледна Мат и видя състрадание в очите му. — Съжалявам, ако не върви между вас. Лично аз смятам, че сте чудесна двойка.

Не трябваше да го казва. Мига, в който той напусна офиса, тя се разрида безутешно. Трябваше да се гримира отново, преди да тръгне за приема.

Вечерята и приемът бяха чудесни. Андреа и Пол се разхождаха между гостите и разговаряха с младоженеца и булката. Тя остана толкова, колкото изискваше благоприличието. Беше нетърпелива да се върне вкъщи и да чуе новини за Кейси.

Едва-що се прибра и телефонът звънна. Беше Люк. Сърцето й заигра от радост.

— Липсваше ни на тренировката днес. Децата ми казаха къде си. Сватбата е много добро извинение да стоиш далеч от мен — каза той раздразнено. — Ела утре, пак ще поговорим с отбора.

Тя потъна в един от кухненските столове и облегна чело на стената в отчаяние. Глупаво се беше надявала, че ще иска да я види още тази вечер.

— Мат ми каза, че си искал да ни кажеш няколко думи преди състезанието утре. Каза ми също, че и Кейси не е дошъл. Разбра ли нещо за него и баща му?

След кратка пауза Люк каза:

— Готова ли си да го чуеш?

— Какво?

— Баща му отива на пътешествие със салове по Колорадо тази седмица. Най-неочаквано поканил Кейси да го придружи.

— О, Люк! Това е чудесно!

— Като изключим факта, че заминава утре сутринта. Ако Кейси отиде с него, няма да може да играе на турнира.

Тя стана, стисна слушалката и започна да се разхожда нервно из кухнята.

— Не може ли баща му да изчака един ден?

— Срещала ли си го някога?

— Не.

Тя чу въздишка на отвращение от другия край на линията.

— Кейси е отчаян. Иска да отиде с баща си, но не желае да предаде отбора.

— Как може баща му да прави така?

— Страхувам се, че твърде лесно. Според майката на Кейси това е неговият начин на действие. Прави каквото иска и когато иска.

— Можем ли да променим нещо?

— Може и да можем. Зависи от решението на Кейси.

— Има ли нещо, заради което да не отиде на това пътуване?

— Не знам. Кейси вече не е дете. Разбира нещата. Този път може да реши да не му играе по свирката.

— Като че ли говориш от собствен опит.

— Така е. Най-сетне разбрах дядо си. И въпреки че го обичах, не бях сляп за егоистичните мотиви, с които направляваше живота ми, мотиви, които не разбирах и не одобрявах.

Андреа вече знаеше това. Люк беше най-великодушният човек.

— Благодарна съм, че си тук, с него, Люк. Той има страшна нужда от някой като теб. Точно сега.

— Това, от което има нужда, е баща.

— Защо никога не приемаш комплименти?

— Наистина ли те интересува? — Той толкова бързо й отвърна, че тя не можа да намери думи, за да му отговори.

— Аз… Аз се интересувам от всеки, който прави нещо добро, за да помогне на другите, а ако не успее, упорства. Хората трябва да вярват повече в себе си.

— Така говори пастор Майърс. Искам да чуя какво мисли Андреа.

Ръката й стисна още по-здраво слушалката.

— Говориш така, сякаш съм две различни личности, а аз не съм…

— Тогава излиза, че се интересуваш от мен толкова, колкото от всеки друг в енорията ти.

— Разбира се.

— Това значи ли, че Нед Стивънс, например, те е целувал наскоро.

Дори по телефона Люк можеше да я накара да се изчерви.

— Не си забавен, Люк.

— Не мога да не се съглася с теб — каза той неочаквано. — Още нещо. След състезанието в сряда искам да дойдеш у нас.

— За колко време? — Тя най-после зададе въпроса, който я измъчваше. В зависимост от отговора му щеше да знае какво да прави. Всяка връзка, различна от брак с Люк, беше невъзможна. Ако й предлагаше временна връзка, тя нямаше друг избор, освен да се премести в друга енория, дори в друг щат. Нямаше да може да понесе да живее в същия град с него. Щеше да е твърде мъчително.

Последва кратка пауза.

— За цялата проклета нощ!

С тези думи той я накара да следва плана, който се въртеше в главата й от известно време. Така за нея въпросът вече беше приключен.

— Люк, заминавам след турнира. — Той не каза нищо и тя заговори бързо. — Както ти казах, когато ходихме в Санта Фе, не съм ходила на почивка повече от две години.

— Ще дойда с теб.

Андреа не можеше да понесе повече това.

— Не е възможно! — Мъчеше се да остане спокойна.

— Защо?

— Защото това пътуване е комбинация от удоволствие и работа.

— Какво трябва да кажа сега?

Тя потръпна от гнева в гласа му.

— Заминавам с още няколко пастори от Оукланд, които са ми приятели.

— Къде?

— За Аляска.

— За колко време, по дяволите!

Очите й се присвиха от болка при думите му.

— Зависи.

— Престани да се правиш на потайна, Андреа!

Беше на езика й да му напомни, че и той винаги е бил потаен. Но да превърне разговора им в спор беше безсмислено и само щеше да влоши нещата още повече.

— Възнамерявам да се преместя в друга енория. — Това щеше да стане поне пет години по-рано, отколкото първоначално беше запланувала.

След една безкрайна минута той каза:

— Мислех, че тази енория е твоят дом.

— Временно. Църквата очаква да се местим от време на време. Това ни дава нови сили и ни прави по-добри в работата. Служих тук две години и сега е време да отида другаде. Имам добра възможност да работя в друга насока. Не искам да я пропусна.

— Трябва да е нещо изключително, за да напуснеш децата след две години. Да не говорим за Пол и цялата енория, която те обича.

Люк удари точно там, където болеше най-много. Тази вечер трябваше да напише две писма за оттегляне. Едното за енорията, другото за Пол…

— Защо бързаш? И защо тази седмица? — Въпросите му валяха като картечен огън.

— Защото това не се случва често и трябва да реша веднага. — За щастие договорът й с църквата изискваше само тридесетдневен срок за предупреждение. Ако не можеше да има Люк, тя трябваше да започне нов живот някъде другаде, където нямаше да има никакъв шанс да се срещне с него.

— Каква е тази възможност, която ти предлага същото щастие, което имаш тук, в Албакърки.

— Нещо различно. На вода.

— Моля!?

Тя овлажни устните си.

— Църквата се намира на лодка, която посещава всички дървари и рибари в отдалечените краища на Аляска. Мнозинството от семействата, които съставят тези лагери, рядко идват в големите градове. Така че църквата отива при тях. Това е нов начин на служене на хората и той ми харесва.

Тя едва разпозна гласа, който й отвърна:

— Тези лагери са пълни с мъже, които нямат угризения на съвестта и скачат в леглото с първата срещната жена. Работата ти ще те сблъска с хора, пред които затворниците в Ред Блъф ще изглеждат като светци.

Тя прочисти гърлото си.

— Ако е толкова лошо, колкото го представяш, тогава църквата нямаше да има енория там.

— Нещо ми подсказва, че аз съм причината да направиш този безумен скок. Защитаваш ме пред света, но така или иначе ще си остана един бивш затворник и това е нещо, което не можеш да преглътнеш.

— Не, Люк! — извика тя отчаяно. — Не мога да допусна да мислиш така! — За една секунда тя реши да каже истината. — Ако искаш да знаеш истината…

— Запази баналностите си за тези, които ще им повярват — прекъсна я той грубо. — Преди да направиш нещо толкова ужасно, което ще разруши спокойствието на цялата енория, нека да те уверя, че щом волейболното първенство мине, ще изчезна от живота ти и ще те оставя недокосната, както те намерих. Ще се видим на тренировка, пасторе!

Причерня й, като чу как той затвори слушалката.

Десета глава

— Андреа, успях да отпратя всички, но мъжът отвън настоява да влезе.

Андреа вдигна уморено глава към секретарката. Беше прекарала нощта, пишейки документите за оттеглянето си и цял ден напразно се опитваше да забрави снощния телефонен разговор с Люк.

— Каза ли кой е?

Дорис поклати глава.

— Не. Предпочете да не си казва името. Ако искаш, ще му кажа, че си заета?

Дорис знаеше, че между Андреа и Лукас всичко е свършено и целия ден се мъчеше да я развлича, доколкото бе възможно. Андреа погледна часовника през подпухналите си клепачи — беше три и половина. Отборът се събираше в пет, а тя все още имаше планина от работа. Не можеше да я остави на Пол след оттеглянето си в четвъртък.

— Дай ми две минути да се оправя и го покани. Дорис? — Русата жена спря на вратата. — Благодаря ти за всичко!

Дорис се усмихна разбиращо и излезе. Андреа се пресегна за чантата си и се намръщи, като видя лицето си в стъкления шкаф. Сложи си червило и малко пудра. Нищо не можеше да направи с уморените си очите. Поне косата й изглеждаше добре. Колкото до дрехите, беше дошла по спортен екип, защото не мислеше, че може да види някой друг, освен Дорис. Андреа се стресна, когато чу лекото почукване на вратата.

— Пастор Майърс?

— Да?

Тя остави чантата си обратно в чекмеджето и се приготви да посрещне посетителя. Когато Чарлс Рич влезе в стаята, Андреа не можа да прикрие изненадата си. Той й припомни дните на ужасния процес. Беше облечен така, като че ли току-що излиза от съдебна зала, а киселата му усмивка отговаряше на собственото й настроение.

— Сигурен съм, че аз съм последният човек, който сте очаквали. Ще ми простите ли, че сбърках гласа ви с този на Ерин? Люк с право ме наруга и е прав. — Усмивката му се смени със сериозно изражение. — Страхувах се, че ако дам името си на секретарката ви, ще откажете да ме видите, а не можех да рискувам.

След това искрено извинение Андреа не можеше да му се сърди дори и ако имаше такова намерение. По свой начин той беше чаровен — като Люк. Но защо беше дошъл? Какво искаше от нея?

— Няма нищо, господин Рич. Напълно ви разбирам.

— Много мило, пасторе, но изобщо не сте длъжна да го правите. Не трябваше да си правя изводи за Люк и Ерин. Тя отдавна е влюбена в него, но в понеделник той ясно ми каза, че никога не е отговорил на чувствата й. Тя има приятелството и помощта му, но само толкова. Недвусмислено ми каза, че ако моята неделикатност ви е наранила, никога няма да ми прости. Познавам Люк отдавна и знам, че прави каквото каже.

Чарлс не знаеше колко добре Андреа е разбрала това от деня, в който посети Люк в затвора.

— Господин Рич, той ми обясни за Ерин всичко, когато ме докара до къщи онази вечер. Всичко е наред. Съжалявам, че сте отделили време от натоварения си ден, за да дойдете чак до църквата и да ми се извините.

— Много добре знам, че нищо не е наред, и точно затова съм дошъл — заяви той делово. — Седнете, пасторе. Искам да поговорим.

Мислите й моментално полетяха към Люк, а сърцето й заби лудо.

— Нещо се е случило с Люк, нали? Да не е станала самолетна катастрофа?

Няколко безкрайни секунди той изучаваше напрегнатото й изражение.

— Преди около един час, когато го оставих в дома му, изглеждаше в почти същото състояние, в което сте и вие. — Андреа осъзна думите му едва когато седна на стола.

— Моля — тихо каза тя, като се успокои малко, — седнете!

Устните му се изкривиха в иронична усмивка. Това още веднъж й напомни за Люк. Никой не изпускаше другия от очи. Той седна, гледайки я напрегнато, като че ли беше на свидетелската скамейка.

— Люк каза, че напускате града, за да отидете в нова енория.

— Съжалявам, но не виждам какво общо имат моите планове с посещението ви, господин Рич.

Той се облегна назад, впил поглед в нея.

— Люк ще ме убие, ако разбере, че съм тук, но трябваше да дойда. В неделя сутринта новината, че е бил обвинен умишлено и изпратен в затвора за престъпление, извършено от неговите двама бизнеспартньори, ще залее медиите.

Андреа не можеше да повярва на ушите си. Широката му усмивка изразяваше собственото му задоволство от развитието на нещата.

— Знаех си! — извика Андреа радостно, забравяйки всичко друго. Тя скочи от стола и прегърна Чарлс. Мига, в който усети ръцете му да я обгръщат, се разплака. — Някак със сърцето си го усещах. — Вдигайки се на пръсти, тя го целуна по бузата. — Благодаря ви за всичко, което направихте за него — прошепна. Не беше в състояние да задържи сълзите си. — Знаете ли, че докато решавахме присъдата, подхвърлих на другите съдии възможността неговите партньори да са излъгали. Но те не можеха да допуснат, че могат да лъжесвидетелстват. — Тя потисна риданията си. — Люк трябва да е толкова щастлив, толкова успокоен! — При думите й усмивката му се стопи.

Той бавно я пусна и й подаде носна кърпа.

— Да, но не е. Затова съм тук.

— Какво!?

— Сега, като видях реакцията ти, и аз не съм сигурен, че разбирам. Според Люк ти бягаш от него, защото той има съдебно досие. Но след като си вярвала в неговата невинност… Ще се намеся още веднъж, като те попитам за истинската причина да напуснеш Албакърки.

Андреа не очакваше да бъде разпитвана така открито. Върна се зад бюрото, за да си даде време да размисли. Тя не възнамеряваше да разкрие сърцето си, защото беше несигурна в намеренията и чувствата на Люк, а и вярваше, че брак между атеист и ръкоположен духовник не може да бъде сключен.

— Политика на църквата е пасторите да се преместват от време на време — обясни тя със спокоен глас. — Получих интересно предложение и не искам да го изпусна. Знам, че Люк си мисли, че всичко е заради съдебното му досие, но не е така.

След кратка пауза Чарлс рече:

— Вярвам ви и няма да ви отнемам повече време. Успех в новото начинание. Мога само да кажа, че ми се искаше и другите съдии на процеса да бяха като вас.

Чарлс Рич си беше отишъл, когато Дорис влетя в стаята при развълнуваната Андреа.

— Той е много хубав. А аз въобще не харесвам червенокоси мъже. Какво искаше?

Независимо от личните си преживявания Андреа беше толкова развълнувана заради Люк, че почти изкрещя новината.

— Това е фантастично! Винаги съм вярвала в него. Всички неверници ще се почувстват виновни, като чуят, че е невинен. Андреа, разбирам, че си действала така, сякаш тяхното мнение никога не е имало значение за теб. Но и двете знаем, че то ще има значение, когато ти и Люк се ожените.

— Да се оженим… — Андреа пребледня. — Вече ти казах, че това е невъзможно. Всичко свърши между Люк и мен.

— Добре, пасторе… От теб получих един урок. Вярата предхожда чудесата. Водата може още да е мътна, но след миг става кристалночиста като планински поток. Обещай ми, че няма да заминеш за Аляска до другата седмица.

— Имат ли значение няколко дни?

— Защо не изчакаш до понеделник. Тогава ти ще ми разкажеш. Между другото пристигна колет преди малко — голяма кутия за пастор Майърс. Да я отворя ли?

— Да я отворим заедно.

Андреа знаеше, че няма да е в състояние да се концентрира повече върху работата си днес, особено след като събирането щеше да започне след малко. Тя последва Дорис.

— Какво е това? — измърмори, докато изваждаше синьо-белия екип от кутията.

— На заседанието онзи ден Съветът съобщи, че няма пари. Казаха, че ще трябва да се справим както можем, което значи, че имаме неизвестен благодетел — намигна й Дорис. — Знаеш, че само един човек може да има мотиви и средства да снабди отбора с такива прекрасни екипи.

Андреа кимна. Разбира се, Дорис намекваше за Люк. Андреа веднага си беше помислила за него.

— Децата ще бъдат възхитени!

В този момент обичаше Люк повече отколкото беше мислила за възможно.

— Ще накарате цялата енория да се гордее с вас. — Коментарът на Дорис я върна обратно към действителността. — Мисля, че всички смятат да дойдат да ви подкрепят утре сутринта. Ще ме измъкнете ли от работа?

— Какво ще кажеш да ми помогнеш да ги раздадем.

Взели екипите, те тръгнаха към салона. Всички, освен Люк и Кейси бяха там. Андреа трябваше да прикрие разочарованието си. Никой не забеляза унилото й лице, защото вниманието на децата беше насочено към екипите. Възклицания се носеха из въздуха, докато всички се протягаха, за да си вземат екипи и да ги премерят. Дорис й се усмихна и се върна в офиса.

Най-накрая децата наобиколиха Андреа, да й благодарят, но тя поклати глава.

— Треньорът ви е виновен за това и ми се искаше да е тук, за да ви ги даде лично. И докато не е дошъл, ще ви кажа нещо. Седнете за минута.

Сериозният й тон произведе необходимия ефект, защото залата мигновено стихна. Когато всички седнаха, Андреа им съобщи новината за Люк. Секундата след това те наскачаха от радост.

— Знам точно как се чувствате — възкликна Андреа. — Така че нека да покажем на Люк колко много ценим това, което прави за нас, като покажем най-доброто от себе си утре. А ако Кейси реши да отиде с баща си — очите й срещнаха тези на Мат, — тогава ще трябва да се уповаваме на провидението. Рич, проведи тренировката, докато дойде Люк.

Тренировката започна, но не след дълго Дорис забързано влезе в салона и каза, че майката на Барбара тъкмо щяла да започне първата си процедура по химиотерапия. Искаха да знаят дали пасторът може да отиде и да бъде там, когато процедурата свърши.

Още веднъж Андреа помоли отбора за внимание и обясни защо трябва да тръгне. Ако не се върнеше до края на тренировката, щеше да ги види направо утре сутрин в осем и половина в „Сентръл Хай“, където щеше да се състои турнира. Всеки, който имаше нужда от транспорт дотам, можеше да й се обади по-късно довечера. Всички деца кимнаха и изпратиха най-добрите си пожелания за възстановяването на Зина.

Тя отиде до офиса и се преоблече с дрехи, подходящи за случая. Наметна палтото си, грабна чантата и тръгна към колата. Когато спря на магистралата, случайно погледна в страничното огледало и видя бледозеленото БМВ да завива на паркинга.

Люк трябва да е видял колата й. Фактът, че не натисна клаксона и не я последва, както би направил преди, ясно показваше намеренията му да остане вън от живота й. Андреа искаше да спре и да му каже колко се радва, че обвиненията срещу него са се оказали фалшиви, както и да му благодари за жеста спрямо отбора. Но като я отмина, той показа пределно ясно, че всичко е свършило. Тя натисна газта и продължи към болницата, напълно отчаяна. Как щеше да утешава някого, след като самата тя имаше нужда от утеха?

— Барбара! — започна Андреа, когато я видя на рецепцията. — Не мислех, че майка ти ще се реши да си направи химиотерапия!

— И аз бях изненадана, но когато Хелен Сърджънт мина през нас онзи ден, мама промени решението си. Ти си изпратила Хелен нали, пасторе!

— Да. Хелен също си е правила химиотерапия и аз реших, че може да убеди Зина.

— Е, успя. Благодаря ти! Докторът тъкмо ми казваше, че тя не вярва в лечението. Това ще спаси живота й! Не исках да те безпокоя, но знам, че мама много ще се зарадва да те види, след като свърши.

Добрата новина подейства като балсам за измъченото сърце на Андреа. За малко личните й проблеми минаха на заден план. Зина се зарадва да я види и Андреа се помъчи да изглежда в добро настроение.

Трите прекараха около половин час в приемната и после Андреа ги изпрати. Обеща им да намине скоро за по-дълго.

Качи се в колата си и потегли към къщата на Кейси, но не намери никого. После се върна в църквата, мислейки, че Люк ще е там с някой от отбора, но беше заключено. Като се преоблече бързо, тя тръгна към дома си. Обади се на Мат. Но отново не намери никой. Позвъни на още няколко деца от отбора и откри, че никой не се е прибрал вкъщи след тренировката. Явно Люк беше ги завел някъде.

Андреа се почувства нещастна. Телефонът звънна дванадесетина пъти, преди да си легне, и всеки път тя мислеше, че може да е някое от децата, но всички позвънявания бяха по църковни дела.

Дорис беше съобщила новината на Пол за Люк и той не можеше да се успокои, преди да я обсъди с Андреа.

— Ти почувства със сърцето си, че е невинен и му вдъхна надежда. И ето резултата! Люк Хейстингс съживи нашия волейболен отбор. Не мога да дочакам утрешното състезание. Независимо дали ще победите, или не, организираме вечеря в чест на отбора утре вечер. Знам, че заминаваш за Аляска вдругиден, но моля те, ела. Остани да видиш програмата след вечерята. Ще зарадваш всички, ако останеш да се позабавляваш с нас.

— Ще дойда, Пол. Благодаря ти. — Тя не можа да каже нищо повече, защото твърде много противоречиви чувства се бореха в нея, твърде много болка се бе насъбрала в душата й. Пол щеше да намери писмата й за оставката, докато тя беше във ваканция. Когато се върне, трябваше да се изправи срещу него и срещу енорията и да обясни съображенията си, а това беше нещо, за което не беше съвсем готова.

— Бог да ви благослови. И нека най-добрият отбор спечели!

Да спечели… Ако беше толкова просто!

Когато тя дойде в „Сентръл Хай“ на другия ден, веднага забеляза Люк сред другите треньори, които регистрираха участието на отборите си. Фигурата му и синята фланела, чийто цвят много наподобяваше цвета на екипите им, го открояваше сред другите. Тя огледа тълпата и лесно откри отбора. Изведнъж забеляза русата глава на Кейси и страшно се зарадва. Веднага отиде да му се обади. Когато я видя, той се усмихна широко.

— Здрасти, Андреа. Бас държа, мислила си, че няма да дойда, нали? — Лицето му сияеше от щастие.

— Не трябваше да оставаш. Трябваше да заминеш с баща си. Никоя игра не си струва такава жертва, Кейси.

— Люк разчита на мен. Не мога да го подведа. Нито отбора!

— Той не би искал да играеш и да не видиш баща си.

— Да. Знам. Но вече бях решил. И знаеш ли какво ми каза той? — Андреа с учудване видя сълзи в очите на Кейси. — Той рече: „Кажи на баща си, че щом турнирът свърши, ще те откарам със самолета до Моаб, откъдето започва пътуването, така че няма да го пропуснеш“. Щяло да стане за час и половина. Представяш ли си? — Кейси преглътна.

Андреа обожаваше Люк. Тя го потърси с очи, но не го откри и реши, че е влязъл с другите от отбора в залата.

— Когато казах на баща ми за предложението на Люк, той се умълча. Мислех, че вече не иска да отида с него. Но обеща, че ако Люк направи това за мен, ще му плати горивото. Той също призна, че е бил лош баща и че се е страхувал да ме покани предварително на това пътуване, защото мислел, че ще откажа. От сега нататък татко обеща да се виждаме по-често. Иска да отида във Вашингтон през ваканцията.

— О, Кейси! — Думите не можеха да изразят дълбочината на чувствата й.

— Той съжали, че не може да остане да ме гледа. Компанията имала нужда от него да подготви някои неща. Татко каза, че ще ни чака в три следобед.

Андреа помоли Кейси да я извини и отиде да наплиска лицето си със студена вода. След пет минути събра достатъчно кураж, за да се срещне с Люк и си запробива път в препълнената зала. „Сентръл Хай“ беше избрана заради невероятния си капацитет от шест баскетболни игрища, достатъчния брой зрителски места и електронните табла за отчитане на резултатите. Зрителите бяха повече отколкото беше очаквала. Усети, че я обзема общата предстартова треска. С един поглед откри Люк при отбора, който вече загряваше. Докато бързаше към тях, чу нечий глас да я вика по име. Пол, Дорис и около дузина приятели й махаха с ръце. Тя се усмихна и им отвърна. Присъедини се към отбора и Люк й кимна студено.

— Много мило, че дойде. Ако беше побързала, щеше вече да знаеш, че си в позиция до Клара за първата игра.

Уплашена, че децата ще забележат раздразнението му, тя се опита да отговори възможно най-тихо и спокойно:

— Трябваше да отида до болницата. Когато се върнах в църквата, всички си бяха тръгнали и нямах представа къде сте.

— Ако поне веднъж беше дошла навреме за тренировка, щеше да знаеш, че ще гледаме видеозаписи на волейболни мачове у нас — вкъщи.

В този момент съдията наду свирката и обяви началото на състезанието. Люк зае мястото си отстрани и Андреа от яд и отчаяние заигра така, както никога досега. Беше направо страхотна. Гневът на Люк изглежда я беше амбицирал допълнително.

Те спечелиха първата игра без особени усилия. Но докато се готвеха за втората, Люк охлади ентусиазма им. Андреа внимателно слушаше напътствията му, но не посмя да го погледне. Отборът бързо излизаше в челото. По време на играта случайно се обърна и засече погледа му. В очите му се четеше възхищение. Тя така се смая, че пропусна да удари следващата топка, и отборът загуби точка. Но те все пак спечелиха играта.

Андреа беше бясна. Бе се разконцентрирала, и то само защото търсеше одобрението му. Обеща си да забрави за него до края на играта, каквото и да й струваше това.

Третата среща протече като първата. Противниците не бяха добре тренирани и действията им не бяха съгласувани. В почивката всички отидоха да пият вода и Пол ги последва. Беше щастлив. Много щастлив! Андреа искаше да спечелят колкото заради Пол, толкова и заради Люк.

След четвъртия мач, който не беше лесен, те стигнаха до полуфиналите. Люк ги извика, за да им даде наставления.

— Слушайте внимателно. Гледах отбора, с който ще играете. Добри са. Така че внимавайте!

— Ще ги смачкаме, треньоре! — увери го Рич и заеха местата си на волейболното поле.

Андреа следеше внимателно противниковата стратегия. За броени секунди откри слабите им места и насочи ударите си точно там. Същото направи и Мат и постигнаха добър резултат. Победата се очертаваше в тяхна полза. Мат се усмихна доволно на Андреа. Тя му върна усмивката, но радостта й се изпари, когато чу Люк да мърмори:

— Не си вирвайте носа! Противниковият отбор също няма загубен мач. Внимавайте!

Андреа се обърна обидена и ядосана.

— Добре. Сега е моментът, в който трябва да покажем на какво сме способни. Пускаме в ход заученото положение. Няма да им дадем време да мислят. Връщайте топките светкавично и те ще изпаднат в паника. Това означава пълна концентрация от ваша страна. — Люк погледна Андреа. — Някакви въпроси?

Те поклатиха глави и излязоха на полето за последната игра. Чу се сигналът и битката започна. Наистина си беше битка. Другият отбор играеше със стръв, но след няколко минути вече беше ясно, че отборът на Андреа бе по-убедителен. Кейси надмина себе си. Тези удари биха му осигурили място в отбора на колежа. Това беше играта на Кейси. Той смая противниците си с бързината и точността на ударите си.

Когато се чу последният съдийски сигнал, тълпата заскандира и отборът полудя. Всички викаха и се смееха. Момчетата вдигнаха Люк на раменете си. Андреа стоеше слисана и гледаше ослепителната му усмивка. Никога не бе го виждала такъв.

— Тази гледка би стоплила сърцето на всеки — прошепна Дорис закачливо в ухото на Андреа. Андреа се обърна. — Поздравления, пасторе! Как се чувстваш? Не, не ми отговаряй! Като се замисля, май нищо не е свършило…

— Ти никога ли не се отказваш! — попита Андреа с треперещ глас.

— Не и когато нещо е сигурно! — Тя стисна ръката й. — Ще се видим довечера на тържеството.

Дорис изчезна в тълпата точно когато съдиите помолиха всички да седнат, за да връчат наградите. Купата беше много красива изработка от дърво и позлата, която би украсила чудесно всяка сбирка от награди. Когато обявиха победителя, в залата избухнаха бурни ръкопляскания. Целият отбор беше поканен заедно с Люк пред микрофоните. Пол представи всеки един от тях по име и връчи купата на Люк. Сърцето на Андреа се преизпълни с радост, когато Люк я подаде на Рич. Той прегърна Люк, Кейси и всички останали членове на отбора.

Андреа старателно го избягваше. Но не можеше да не се възхищава от този мъж, който въпреки личните си проблеми бе успял да създаде един толкова сплотен и силен отбор. Тя улови погледа му, пълен с очакване. Това й припомни последния ден на процеса, в който присъдата беше произнесена. Не бе много сигурна какво означава сега същия потъмнял поглед.

Андреа наведе глава и подаде ръка на всеки, дошъл да ги поздрави. Когато най-после се огледа, за да се сбогува с него, видя, че Кейси и Люк вече са напуснали залата. Тя побърза да излезе от салона, но колата му никъде не се виждаше. Значи бяха тръгнали към летището. Тъй като вече минаваше обяд, трябваше да побързат, за да стигнат до три в Моаб. Изтеклият половин час беше върховен, но сега, когато турнирът свърши, Люк щеше да замине и да забрави за нея. Сигурно щеше да го направи, вече го беше заявил. А той държеше на думата си.

Мисълта да живее без него я накара да се чувства така, сякаш е загубила всичко. Празнотата я ужаси.

В седем без десет Андреа влезе в салона на църквата. Косата й блестеше и се стелеше по раменете. Повечето от хората бяха заели местата си. Купата беше поставена на видно място. Знамена висяха от тавана. Цялата енория празнуваше. Деца и родители се бяха скупчили около масата на Люк. Андреа благодари на Бога, че се е върнал невредим от полета. Люк вдигна глава точно в момента, когато тя го погледна. Той присви очи. След тази вечер вече никога нямаше да се видят. Неговото присъствие й причиняваше болка. Не, не можеше да се заблуждава.

Днес си беше направила подарък — сиво-син пухкав пуловер и кашмирена пола. Много й отиваха. Искаше да изглежда по-различна и да направи впечатление на Люк, като в същото време покаже сдържана елегантност.

Андреа отмести поглед и тръгна към масата на Пол, където имаше запазено място за нея. Беше доволна, че ще бъде с гръб към Люк и Пол ще е до нея. Изобщо не й се говореше и той щеше да я разбере.

Хал Неф стана, за да поеме ролята си на конферансие. Усилено от микрофона, прочистването на гърлото му предизвика вълна от смях. Дори Андреа се разсмя въпреки болката в сърцето си. Хал изказа благодарности и поздравления, после извика Пол и капитана на отбора да кажат по няколко думи. Щом Рич свърши да говори, Хал рече:

— А сега бихме искали да чуем героя на деня. Човекът, който направи тази вечер възможна — нашият треньор и приятел Люк Хейстингс.

Тази вечер Люк беше в официален костюм. Синьо-сребристото райе на вратовръзката му придаваше изтънчен вид и тя заключи, че вероятно по-късно има среща с някоя жена. Тази мисъл я хвърли в отчаяние. С присъщата му елегантна походка Люк отиде до Хал и взе микрофона. Залата притихна.

— Играл съм в много спортни отбори и съм бил на много състезания, но днешната победа надминава всички спечелени. Поздравявам целия отбор и му благодаря за спортсменството и усърдните тренировки. Искам да изкажа благодарността си и на родителите за подкрепата, която ни оказаха. Тази енория има най-добрия младежки отбор. Това са нашите супер шампиони! — Аплодисментите не стихнаха дълго време. — За съжаление Кейси не е с нас тази вечер. Имам сведения, че Младежкият Църковен Съвет планира тази есен голям бейзболен турнир, който ще се състои веднага след Световните серии. Кейси ми каза да ви предам, че и следващия път, когато спечелим, той ще е тук, с нас. — Люк спря за момент. — На вашите услуги съм, ако искате отново да ви бъда треньор.

Оглушителни викове изпълниха залата. Едно по едно децата наскачаха на крака, крещейки:

— Да! Да! Да!…

Вече всички бяха станали. Андреа се изправи като в транс.

Щом овациите стихнаха и всички седнаха, тя видя, че Люк се е върнал на масата си, оставяйки Хал да продължи с програмата. Но нещата не станаха точно така. Още не заел мястото си, Люк се обърна към нея и тя изпита странно усещане, нещо сякаш я прободе в гърдите.

— Хал сбърка, като ме нарече героя на деня. В действителност славата принадлежи на една дама — моят чернокос ангел — пастор Майърс. — Всички избухнаха в щастлив смях и погледнаха към Андреа, която пламна от смущение. — Тези от вас, които бяха на състезанието тази сутрин, ще се съгласят, че описанието е точно. Тя направи чудеса на волейболното поле. — Последваха бурни аплодисменти. Пол потупа ръката й. Андреа не знаеше накъде да погледне. Искаше й се просто да изчезне. — Вие не знаете как се срещнахме. Беше много романтично. Тя беше една от съдебните заседатели на моя процес. И в продължение на десет дни изживяваше същата болка като мен, докато проклетите свидетели трупаха доказателства за вината ми. Усещах съчувствието й. Един ден тя дойде в затвора. Срамувам се да го кажа, но бях загубил всяка надежда, че след като изляза от затвора, за мен ще има живот. Мислех, че Господ ме е забравил. И тогава дойде пастор Майърс… — Когато той спря да говори, в салона се беше възцарила дълбока тишина. Андреа беше като омагьосана. — Красивата жена, чието лице ме преследваше и насън, стоеше пред мен! За миг си помислих, че сънувам. Почувствах се прероден, когато поговорих с нея. Тя ми вдъхна надежда. И си обещах, че ще оцелея и ще направя най-доброто за времето, което ми е отредено. Дадох обет, че ще спечеля любовта й. — Андреа се изправи като насън, забравила, че не са сами. — Останалото знаете. Дойдох в църквата и попитах за работа, за да бъда близо до нея. Сега стигнах най-важния момент. Тъй като Андреа ми беше казала, че енорията е нейното семейство и Пол й е като баща, реших да го помоля тук, пред всички вас, за благословия.

— Люк! — Викът се изтръгна от дъното на душата й.

Пол стана с радостна усмивка, взе ръката на Андреа и я стисна.

— Люк, знаех, че Андреа е влюбена в теб от момента, в който се върна след процеса. Не съм й казал, но нарочно заминах за Япония, така че тя да отиде на моето място в затвора. Реших, че мога да помогна малко на съдбата. Оттогава се моля с цялата си душа вие двамата да се съберете завинаги. И когато Люк дойде в офиса, разбрах, че молитвите ми са срещнали отговор. Лукас Хейстингс, можете да се ожените за Андреа Майърс с моята благословия и сигурен съм с благословията на всички тук.

— Скъпа! — извика я Люк. — Ела!

Никога не се беше обръщал към нея така. Сърцето й биеше бясно. Тя тръгна към него — не усещаше пода под краката си. Когато се приближи, той я прегърна през кръста и я привлече към себе си, като се усмихваше.

— Сега, когато Пол даде разрешението си, ще трябва да се омъжиш за мен.

Всички се разсмяха. Той изглеждаше напълно уверен, но Андреа видя в тъмните му очи молба и страх, които никога преди не беше виждала.

— Това ще те улесни ли в решението ти?

Той бръкна в джоба на ризата си и сложи на пръста й изключително красив диамантен пръстен. В следващия момент Андреа чу думите, които никога не беше се надявала да чуе от него:

— „Не ме умолявай да те оставя и да не дойда подире ти. Защото, дето идеш ти, и аз ще ида, и дето останеш, и аз ще остана. Твоите люде ще бъдат мои люде, и твоят Бог мой Бог“.

Андреа се хвърли в прегръдките му. Лицето й бе мокро от щастливи сълзи.

— Сълзите като съгласие или като отказ да ги приема?

Думите му предизвикаха нов смях и скоро те бяха обсадени от хора, които се надпреварваха да им пожелават щастие. Дорис беше сред първите, които ги поздравиха. Прегръщайки Андреа, тя не се сдържа:

— Казах ли ти, че водите ще се избистрят! Ако имаш нужда от помощ около сватбата, разчитай на мен.

— Благодаря ти! — Искаше да каже още нещо на Дорис, но Хал се намеси и ги прекъсна:

— Знам, че имате много планове, но не забравяйте, че енорията има нужда от лидер.

Люк нежно погали Андреа.

— Какво ще кажеш, скъпа?

Тя вдигна очи, пълни с обожание.

— Ако искаш?

Сияещата му усмивка го накара да изглежда години по-млад.

— Искам. Дядо ми не вярваше в организираните религиозни и младежки групи. Пропуснал съм тези неща. — Ръката му се плъзна по раменете й. — Искам да те имам цялата.

Без да дочака отговор, той я дръпна за ръката и си проправи път през блъсканицата към вратата.

— Къде отиваме? — попита тя, останала без дъх, като се опитваше да го следва.

— Някъде, където можем да сме сами. Офисът ти ще свърши работа.

Откри ключовете в чантата си. Щом влязоха, той заключи вратата и ги захвърли на бюрото. Настъпи тишина, когато телата им се намериха в тъмнината. Огънят на дълго сдържаната им страст избухна в порой от ласки. Андреа прекара ръце и устни по лицето му. Искаше да се люби точно с този мъж. Искаше да се любят, без да спират…

— Винаги съм знаела, че нещо важно липсва в живота ми — прошепна тя срещу устните му. — Празнина, копнеж по някой, който нямаше нито име, нито лице, някой, който никога не беше спирал до мен… Това си бил ти, Люк. Само те погледнах на процеса и душата ми те разпозна като приятел и любовник… Слава богу, че Пол ме изпрати в затвора на негово място. Обичам те, Люк! Ще посветя живота си да забравиш ужасното минало.

Люк зарови лице в косите й и се притисна към нея, изразявайки с това по-ясно отколкото с думи какво чувства. Сърцето на Андреа се разтопи, когато той прошепна:

— Цял живот ще съм благодарен на алчните ми партньори. Как иначе щях да срещна жената, родена за мен? С готовност бих отишъл още пет години зад решетките, стига накрая да те имам. Обичам те, Андреа! Не знаеш колко много те обичам…

Целуна я отново и отново, възпламенявайки у нея неудържима страст. Тя си помисли колко малко е оставало да го загуби и ръцете й го притиснаха неистово. Цялата трепереше.

— Аз… Аз си мислех, че след тази вечер няма да те видя никога вече! Не бих го понесла. За това реших да отида на края на света и да се опитам да те забравя.

Люк въздъхна и леко притисна раменете й.

— Страхувах се, че няма да се омъжиш за мен. — Той замълча и прошепна: — Прости ми!

— О, Люк! — Андреа не можа да спре сълзите, които отново напираха в очите й.

— Между другото — каза той и тя усети лек присмех в гласа му, — помолих Дорис да отмени пътуването ти за Аляска.

— Кога го направи?

— След като Мат и аз се върнахме от Моаб.

— Мат!?

Люк целуна устните й.

— Точно така. Той не дойде с мен само заради пътуването. Искаше да ми каже, че си влюбена в мен и трябва да направя нещо бързо, за да не заминеш за Аляска.

— Господи!

— Още нищо не си чула — тържествуваше той. — Наруга ме, че съм си играл с чувствата ти. Той дори настоя да узнае намеренията ми. Каза, че ако те обичам истински, трябва да стана официален член на църквата, защото това ще направи съвместния ни живот много по-лек.

— О, скъпи!

Той я целуна и това накара Андреа да забрави за миг целия свят.

— Тогава му открих, че вече съм станал член на енорията.

— О, Люк… — Андреа едва ли можеше да е по-щастлива. — Кога го направи? Никой нищо не ми е казал.

— Помолих Пол да го запази в тайна.

— Като си помисля колко непочтително се държа в затвора…

— Но така или иначе се влюби в мен — напомни й той.

— Не можех да направя нищо. Сърцето ми…

— Трябва да знаеш, че щях да чакам, докато можех да ти кажа, че съм реабилитиран. Исках да поискам ръката ти като равен.

— Това ли е единствената причина, поради която не ми каза, че ме обичаш?

— Андреа, не исках да те излагам пред всички с един бивш затворник. Не и преди името ми да е чисто!

— Лукас Хейстингс! — извика тя разгневена. — Не си ли разбрал, че това никога не е имало значение за мен.

— След като Чък говори с теб, и той ми каза същото. Нарече ме кръгъл идиот, който заслужава да бъде държан под ключ.

Андреа се усмихна.

— Той ми хареса.

— Ако знаеш какво каза за теб! След медения ни месец трябва да ги поканим със Стейси на вечеря. Той е запален по покера.

— Вече не играя покер. — Мислеше си за медения им месец. Андреа започна да го целува, докато главата й се завъртя.

— Само още веднъж — помоли я Люк. — Искам да видя изражението му, когато пасторът печели всяка ръка. Ще му подейства добре след лекцията, която ми чете оня ден.

— Как можеш да говориш така! Дължим му толкова много! Можеш отново да си брокер.

— Мога, но нямам желание. Когато беше повдигнато обвинение срещу партньорите ми, фирмата фалира. Сега смятам да инвестирам в нова фирма с други хора. Аз ще остана само като съветник. Ще направя същото и с „Рейнолдс Еър Фрейд“. Така ще бъда свободен да пътувам с теб, когато трябва да отидеш някъде. След като се оженим, искам да прекарвам с теб, колкото се може повече време. И… искам да останем до сватбата в леглото. Но тъй като си пастор и имаш ангажименти, ще ти дам една седмица срок, за да се оженим. Добрите ми намерения ще траят дотогава. А след като седмицата свърши, ще направя това, за което мечтая от много месеци. И няма да можеш да ме спреш.

— Няма и да искам.

Точно след една седмица звуците на орган изпълниха църквата. Дорис, облечена в смарагдова рокля от тафта, се обърна към Андреа и й подаде булчинския букет от бели рози и гардении.

— Готова ли си, пасторе?

Андреа вдигна букета, за да вдиша божествения аромат.

— Знаеш, че съм готова. Не трябва ли да съм притеснена?

Дорис се усмихна.

— Когато един мъж те обича така както Люк, няма за какво да се тревожиш.

Четиригодишната дъщеря на Дорис, Кеми, облечена в бледозелена рокля държеше воала на Андреа.

— Андреа, толкова си хубава! Като принцеса…

Роклята беше приказна изработка от коприна и ласе, обшита с дребни перли. Андреа се извърна леко и блестящата черна коса докосна нежната кожа на лицето й. Тя се усмихна на очарователното малко момиченце, тайно мечтаейки, тя и Люк скоро да имат свое дете.

— Ти също, Кеми!

Кеми грейна. Разнесоха се първите звуци на сватбения марш. Дорис я погледна с възхищение за последен път.

— Време е.

— Знам. Още не ми се вярва. Не съм виждала Люк от вчера следобед. Отиде да направи резервации за медения ни месец. Пази мястото в тайна.

— А аз си мислех, че не си притеснена. След няколко минути той ще бъде само твой, мила. Завинаги!

„Завинаги“… Каква дума!

Дорис влезе в храма под звуците на музиката. Андреа кимна на Кеми и също тръгна. Тя стъпваше леко по листата от рози, току-що разпръснати от Дорис.

Приятели на булката и младоженеца отблизо и далеч, хора от енорията, стари и млади изпълваха църквата. Всички се усмихваха лъчезарно и тихо си шепнеха, докато тя вървеше. Андреа беше минавала много пъти по този път като пастор, но никога, дори в мечтите си, не си беше представяла, че ще мине като булка. Любовната магия на Люк беше накарала мечтите й да се сбъднат.

Мига, в който погледите им се срещнаха, тя почувства цялата радост и щастие на света, събрани в сърцето си. Погледът му я омагьосваше. Люк изглеждаше прекрасен в черния смокинг с бяла роза на ревера.

Така й се искаше да изтича и да се хвърли в обятията му! Той пристъпи напред, привлечен от невидима сила. Хвана ръката й и преплете пръстите си в нейните. Можеше да усети биенето на сърцето му. Биеше като нейното. Андреа не можеше да откъсне поглед от лицето му. Любовта в очите му й обещаваше цялото щастие на света. Тя едва чуваше думите на Пол, който покани енорията да седне и ги приветства с добре дошли на тази най-свещена церемония.

— Обичам пастор Андреа като своя дъщеря и днес имам честта да се поставя в положението на баща, който дава детето си на човек, когото всички познаваме и обичаме. Люк, тъй като вече се хванахте за ръце, смятам, че горите от нетърпение да станете съпруг и съпруга…

Църквата се разшумя. Люк се усмихна. Андреа почувства как се изчервява. Когато тишината се възстанови, Пол ги погледна тържествено и започна. След горещите наздравици и размяната на халките Пол ги обяви за мъж и жена.

— Люк, сега можеш да целунеш красивата булка.

Андреа потръпна, когато усети ръцете на Люк да повдигат лицето й. Той наведе глава и прошепна, докосвайки устните й:

— Не поемам никакви обещания, госпожо Хейстингс, но ще се опитам да се въздържа пред енорията. Обичам те!

Целувката му задуши собствената й страстна изповед. Бе преизпълнена с любов. Въздишка премина през църквата. Всички вярваха, че са били за миг в рая.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.